Jan Mašata

ŽENY Z LA TEXU

Knižní thriller

Antonín Mazáč,

autor detektivních románů o knize:

Jan Mašata nabízí čtenářům

v nevšedním hávu podaný road trip, během něhož se křižuje nejen mapa Evropy, nýbrž i autorova fantaskní mysl. S lehkou rukou načrtává rozvětvené zápletky a na nevelkém prostoru vás nechá vést za ruku pestrou škálou postav, z nichž žádná vám nebude lhostejná. Hraje si, vábí na zdánlivě jednoduchý příběh zoufalého muže a zároveň vás bez vašeho vědomí připoutá do křesla.

Nebraňte se a užijte si tenhle výlet.

Ačkoli je jízdenka jednosměrná, výhled budete mít královský.

Jan Mašata

ŽENY Z LA TEXU

Knižní thriller

Tuto knihu jsem si vysnil a tvořil ji s lidmi, kteří mě k podobným příběhům inspirují.

Proto ji věnuji těm, co sní se mnou a vůbec všem lidem s fantazií.

Děkuji rodině za čas a klid k tvorbě a přátelům, kteří mi fandí a podporují mě.

Adam je chlápek,

kterého budete někdy milovat a někdy nenávidět.

Je jako pes, co se občas rád zaběhne, ale pro svou rodinu by se popral i se smečkou vlků.

I.

Terry

„Tati, už jsem ti řekla, že jsem lesba?“

„Neřekla, ale cítil jsem to!“

Tereza položila lžičku na malý talířek a významně s ní cinkla.

„Můžeš mě někdy brát vážně? Jak cítil? Z čeho? Jako z ponožek, nebo jak?!“

Adam si k Tereze přisedl, dolil oběma ranní kávu a začal se s úsměvem šťourat v misce s oříšky.

„Hele, jsou věci, který chlap, a hlavně otec prostě vycítí.

Tak například ten tvůj věčnej feminismus. Ta věčná revolta proti nám chlapům. Vždyť ani jedna z tvých andulek, koček nebo rybiček nikdy neměla mužský jméno, Terry!“

„Hmm, a co ty na to?“ vykulila hnědá kukadla do misky s ořechy.

„Jsem rád, žes mi to řekla. Jen to utvrzuje náš vztah otce a dcery. Je vidět, že máš ke mně důvěru,“ usmál se znovu Adam.

„Já ale myslela, co ty na to, že jsem lesba, tati!“

„Tvoje věc. Když budu mluvit za sebe, tak my chlapi ten váš lesbismus tak nějak přirozeně podporujeme. Je nám to prostě blízký, tedy pokud si nenecháš narůst kníra pod nosem. No a pokud jde o pohled otce moralisty, tak ten, jak víš vzhledem k mým vlastním životním průserům, postrádám. Navíc jsi hezká a chytrá holka, tak věřím, že si svůj sexuální život umíš srovnat sama. Protože už jsem pár sezónních lesbiček poznal, tak jsem klidnej.“

„Jak to myslíš, sezónních lesbiček?“

„Milá Terry, naše touha po poznání v království sexuál-ním je nekonečná. Lesbický nebo homosexuální hrátky s přáteli k ní prostě patří.“ Adam si zapálil cigaretu a nabídl Tereze.

Tereza si také zapálila a tentokrát vykulila oči na otce.

„Tys to někdy zkoušel s klukem, tati?“

„Terezko, to asi nejni nejzdravější dotaz dcery k otci, ale když už jsme u tý otevřenosti, tak jo.“ Adam přisunul popelník k dceři.

„Kecáš! A jako kdy a kde? To je jako normální?“

„Nevím, jestli je to normální z pohledu odborné vědy, ale z pohledu požírače a požitkáře mého typu asi jo. Asi takhle, Terry, tobě nepřijde divnej někdo, kdo celej život remcá, že nejí vepřový, i přestože ho nikdy neochutnal?“

„No přijde a chápu, ale do tebe bych to prostě neřekla.

Tys byl přece celej život na ženský a upřímně – hodně, a pokud vím, tak pořád jsi!“ kroutila hlavou Tereza a rozpačitě se kousala do palce.

„Pokud jsi dostatečně pochopila můj příměr s vepřovým, tak se to přece nepopírá.“

„No to jo, ale překvapils mě.“

„Jenom pro tvůj klid v nově nalezený lesbický duši, dcero… Bylo to jenom takový blbnutí a experimentování během studií a konečný ujištění v tom, jak hluboce mám vztah k ženám zakořeněnej v organismu. Považuju to dodnes za velice zdravý krok svého požitkářského života!“

„Takže sezónní teplouš?“ odklepla si nervózně omylem do misky s oříšky.

Adam misku přisunul zpět k sobě a pokračoval.

„Ano, třeba tomu říkejme takto.“

„Počkej, a co na to máma?“ vyfoukla kouř i otázku.

„Máma? Řekněme, že o těchto úletech ví víc, než si myslíš. Vždy jsme k sobě byli s tvou matkou alespoň v této rovině více jak upřímní… nehledě na to…“

„Nehledě na co?“

„Je ti jednadvacet, děvče, tak si asi jistou dávku objasnění vztahu já a tvá matka zasloužíš.“

„Myslím, že zasloužím. A kdy, když ne teď?“

„No víš, já a máma…!“

Do kuchyně se v ten moment připotácela rozespalá žena dlouhých, nazrzlých vlasů v noční košili. Opřela se o ku-chyňský stůl a usrkla kávu z Adamova hrnku.

„Ahoj mami,“ vykoktala ze sebe udivená Tereza.

„Brý ráno, Sáro,“ pozdravil Adam.

„Vy už hulíte? Takhle ráno? Ty taky, Terezo? Vy jste neviděli ten děsnej smog venku? To musíte smrdět i tady?“

Žena otevřela větračku okna, rozhlédla se po kuchyni a potom si přeměřila oba dva u stolu. „Co je? Děje se něco?“

Hřála si prsty o horký hrnek a očekávala vysvětlení podiv-ného ticha zbylých členů rodiny.

„Na mě nekoukej, zeptej se Terry, jestli ti chce taky něco sdělit,“ odrazil útočný pohled trochu škodolibě Adam.

„O co se jedná, Terezo?“

„Jsem lesba!“

„Jo ták, a to je všechno?“ Sára si vytáhla ze skříňky su-šenky a po rozbalení se do jedné zakousla. Potom se opřela o linku a rozespale mrkla na dceru. „V čem je problém?“

„No já myslela, že vám to prostě musím říct. Ne že bych při vašem liberálním přístupu k výchově čekala, že sebou fláknete o zem… ale že mi řekneš tohle, mami…“

„Na výchovu už jsem slabá a ty stará, Terezko… Co jsme nedokázali s tátou do tvých šestnácti podělat, to považuju za úspěch. Tolik k výchově nezdařených dcer.“

Adam se opět usmál a smířlivě se zadíval na Terezu. „No a ty jsi zabouchnutá do nějakýho děvčete? Která to je? Hele, určitě ta Anna, viď? Ta roztomilá brunetka s velkýma…!“

„Adame!“ vyprskla sušenku Sára.

„Ne, tati, s tou nekámoším už nejmíň rok. Hrozná kráva.

Přebrala mi tenkrát Tomáše!“

„No, tak už jedině Vilma, vlastně ta asi ne, ta je moc tlustá.

Potom mi zbývá jedině Saša, ta blondýnka s mikádem a dlouhýma nohama. Ta, viď?“

„Saša žije dávno v Německu!“

„Ach jo, tvůj otec je přerostlý dítě… s ním se o takových věcech vůbec nebav, víš přece, že má jen polomozeček, a ten je ještě zazipovanej v kalhotách, Terry!“ vrátila škodolibou smeč Sára.

„Je to Klára!“

„Klára?“ divil se Adam a projížděl v hlavě seznam všech držitelek toho jména.

„Já asi žádnou Kláru neznám, Terezo,“ pohladila dceru po vlasech matka.

„Klára je moje profesorka na vejšce!“

Adam se instinktivně chytil za ohryzek, aby nebylo vidět, jak zřetelně polknul. Sára si přisedla k dceři a vzala ji za ruku. „Terezko, dítě moje… a ty to myslíš opravdu vážně? Určitý sexuální experimentování k dospívání jistě patří, ale musíš mezi tím umět rozlišovat. Myslím mezi blbnu-tím a láskou!“

„Já ale Kláru doopravdy miluju, mami. Chlapi mi prostě nedokážou dát to samý, co ona. My se spolu smějeme, brečíme u filmů, a když se ke Kláře schovám, tak se cítím víc v bezpečí než s jakýmkoli chlapem. Navíc se miluje-me, obě.“

Adam se vmísil do toho ženského porozumění, a jako by chtěl za chlapy maličko zalobovat, plácnul dlaní do stolu a nasadil přísný pohled. „Tak hele… holky… tedy – Terry!

Je moc fajn, že k nám umíš bejt takhle otevřená, a za sebe říkám, že si toho sakra považuju, ale byl bych nerad, kdybys začala vnímat chlapy v takovým špatným světle! Jasně, já ti nešel v životě zrovna dobrým příkladem, ale věř tomu, že i mezi tou samčí smečkou jsou dobrý lidi, který se umí k ženským chovat hezky a chránit je.“

„Jo? A který?“ reagovala jedovatě Sára.

„Jo? A který?“ přidala se Tereza.

Otec se jen ušklíbl a pokračoval. „Terry, a kolik je tý pro-fesorce, tý Kláře? Vždyť musí být o dost starší, ne?“

„Terezo, doufám, že není vdaná? Nemá děti, že ne?“ zhro-zila se matka.

„Jsem na vejšce, ne na základce. Klárka je jenom o pět let starší. Učí na katedře cizích jazyků španělštinu, italštinu a tak. Je chytrá a sečtělá a krásná.“

„To zní skvěle, holčičko,“ pronesl zaujatě otec.

„No to ti věřím!“ reagovala podrážděně Sára a plácla Adama přes stehno.

„Mami, neboj… je svobodná a… no, vlastně rozvedená, ale děti nemá… teda… já už budu muset jít.“

„Za Klárou?“ zeptal se otec.

„Za Klárkou,“ odpověděla rozněžnělá dcera. Vstala a také si strčila sušenku do pusy.

Matka ji chytla ve dveřích za rameno a políbila na tvář.

„Doufám, že nám tu… tu svou přítelkyni brzy představíš, Terezo.“

„Ráda. Večer se třeba stavíme, tak ahoj,“ zamávala při odchodu Tereza a odešla z bytu.

„Myslíš, že jsem selhala jako matka, Adame?“

„Myslím, že naštěstí jo, Sáro,“ usmál se Adam.

„Ty si ze všeho děláš jenom prdel, Adame, ale o jednu dceru jsme už tak trochu přišli a já bych nerada, aby nám někam frnkla i Terezka,“ sedla si k Adamovi a zadívala se mu vyčítavě do očí.

„Podívej, Sáro, je už taky dávno dospělá, a jestli se roz-hodne žít třeba s koalou a třema rosomákama na jedný hro-mádce, tak s tím my dva nic nenaděláme.“

„Rosomákama? Ty jsi zase vtipnej, ale moc dobře víš, jak to myslím. Nechci mít další dceru z dohledu. Víš, jak umí být tenhle svět krutej!“

„Já vím, jak to myslíš, Sáro… mají v genech tu tvou jižan-skou krev, to se nedá nic dělat. Tu prostě neoblafneš.“ Adam se opět usmál.

„Jasně, Adame, a k tomu tu tvou pitomou paličatost. Ach jo,“ usmála se i Sára.

Adam se zvedl a sáhl po kabátu, aby se oblékl. Dopil zbytek kávy a jemně pohladil Sáru za uchem. „Neboj, je stejně střelená jako my dva. Prožije veselej život a navíc…“

„Co navíc?“

„Navíc nějak cítím v kostech, že se nám brzy vrátí i Nikol… neboj.“

Nazul si boty a odešel.

II.

Smog

Adam jel tři zastávky tramvají a pokračoval směrem na náměstí. Prošel hejnem pobrukujících holubů a naštval je tak, že se vznesli až někam do nebe. Brzy se celý chumel ptáků ztratil ve smogovém oparu, který visel nad městem už několik dní. Na rohu náměstí pozdravil žebráka Oldu a dal mu tradičně do ošuntělé čapky pár mincí. Olda jako vždy neřekl ani slovo, jen tak malinko pokynul hlavou na stranu a dále se díval zastřenýma očima kamsi do jiných světů.

Adam seběhl do suterénu jednoho z domů a vešel do knihkupectví.

„Ahoj Adame,“ pozdravila štíhlá blondýna stojící u police s knihami.

„Ahoj Kamčo,“ odpověděl a rozepnul si dlouhý teplý kabát.

„Tak co? Prodalo se něco?“

„Od rána tu stojím jako vyschlá vrba.“

„Hmm, takže kultura žádná, koukám,“ usmál se a ťuknul prstem do pokladny.

„Adame, chtěla jsem s tebou mluvit, ale to bychom museli dozadu, můžu na chvilku zamknout?“

„Tak to bude asi vážný,“ odpověděl a odložil si kabát na pult.

Poté se rozhlédl a zalezl za tmavě červený závěs. Tam za ním přišla po chvilce Kamila, a aniž by něco řekla, opřela se o hnědý stůl a vytáhla si krátkou sukýnku nad vyšpulený zadek. Adama to evidentně nepřekvapilo, a tak zajel prsty do černých punčoch a po chvilce ženu plácl po jedné z půlek.

„Adame, já tě strašně chci… ty sem už vůbec nechodíš a já jsem tak sama!“ blondýna se otočila, klekla si na zem.

Strhla zkušeně z Adama kalhoty a zabořila se mu hlavou do rozkroku. Neprotestoval, naopak chytil prodavačku za vlasy, aby jí v té vášni podpořil.

„Ty seš taková děvka, Kamčo!“ přitvrdil.

„Jsem, jsem strašná coura a děsně nadržená… lásko!“ přijala submisivní hru blondýna.

Vtom se z obchodu ozval stařecký ženský hlas.

„Haló... haló, je otevřeno?“

„Tys nezamkla?“ Kamila rychle vyskočila z podřepu a srovnala si sukýnku.

„Zamkla, ale asi blbě,“ narvala si vlasy za uši a odběhla zpět za pult.

Adam jen zavrtěl hlavou. „Příště otoč klíčem, ty tele!“

Kamila se zbrkle opřela o pult a nahodila umělý obchod-ní úsměv. „Co si dáte?“ a hned se opravila. „Přejete si?“

Před ní stála scvrklá babka a přísně zrentgenovala každý centimetr částečně rozepnuté košilky. Stejně pohlédla i na Adama, který vešel zpět do obchodu.

„Co si dám? No, ráda bych nějakou knihu, mladá paní, pokud je to v knihkupectví možné!“ nepolevila v přísnosti bába a praštila jednou z knih o pult.

Kamila se snažila zorientovat, a tak pokračovala ve stejném tónu. „Výborně, tak v tom případě tady máme třebáá…

skvělou kuchařku určenou pro diabetiky!“

Ženská zrudla nenávistí, ukázala na Kamilu ukazováčkem, chytla ji nečekaně za zápěstí a zahřměla se zvláštním přízvu-kem. „Mlč, děvko, a přestaň si hrát! Vůbec nevíš, co se může stát!“ třásla s její paží, jako by jí chtěla utrhnout ruku.

Kamila byla tak překvapená, že se na moc nezmohla.

Sevřela pěsti a polkla naprázdno. V obličeji se jí objevil skelný výraz a zůstala stát jako figurína.

Adam doslova vyvalil oči na brunátnou stařenu a zalapal po dechu.

Babka ho také chytla za ruku a upřeně se na něj podívala.

„Vzpamatuj se, Adame, a poslyš, co ti řeknu! Pokud něco

neučiníš, tak propadneš peklu!“ Sevřela mu pevně ruku a ta palčivě zabolela. Adam zařval bolestí.

Tma.

* * *

„Adame! Adame, prober se, ty zvíře!“ Kamila se snažila Adama probrat a byla nucená ho proplesknout.

„Sáro?“ zašeptal Adam.

„Nejsem Sára, ty pako… jsem Kamila, tak už se prober…

haló, pane!“ podala mu sklenici vody.

„Kamilo? Kde je ta babizna?“

„Nejdříve Sára, teď babizna… co sis to dneska šlehnul, prosím tě?“

Adam se napil a pomalu se narovnal na židli.

„Co se stalo? To se mi všechno zdálo, nebo co? Nebo mi fakt hrabe? Ty si tu babku nepamatuješ?“

„Fakt o žádný bábě nevím. Prostě jsem ti ho… no, víš co, a najednou tma! Vůbec netuším, co se stalo. Když jsem se vzpamatovala, tak jsi tady ležel a něco sis mumlal. Asi jsi omdlel a strčil do mě tak, že jsem sebou taky majzla. Tedy takový vyvrcholení jsem ještě nezažila, ty brďo.“

„Kurva, co to je?“ zasyčel Adam a roztáhl dlaň pravé ruky.

Měl na ní cosi připomínající spáleninu.

„Zajdi si dozadu k umyvadlu, asi ses pěkně odřel.“

„Děsně mě bolí palice. V uších mám snad šrouby v mi-xéru.“

„Cože máš?“

„Ale to nic, taková hláška mojí mámy.“

Na dlani měl zarudlou skvrnu, která vypadala opravdu zaníceně. Proud studené vody bolest zmírnil, ale jen na chvilku. Proto si Adam ruku obvázal mokrým kapesníkem.

Když se vrátil do krámu, už tam Kamila měla nějaké zá-kazníky. Pohladil ji po zádech a dal letmou pusu. „Bláznivej den. Jsi v pohodě, Kamilo?“

„Ale jo. Zato ty padej na vzduch. Vypadáš hrozně.“ Upra-vila mu ofinu a postrčila ho ke dveřím.

„Adame? Něco jsi tu zapomněl,“ mávala na něj nějakou knihou.

„Já? Žádnou jsem nepřinesl. To tady nechal někdo jinej…

tak ji dej do police a třeba si o ni někdo řekne. Já se zítra stavím, jo? Tak ahoj,“ mrkl na ni a konečně vyběhl ven.

Nadechl se smogem nasyceného vzduchu a hned se ozvaly plíce.

Rozkašlal se tak, až se opřel o nedalekou lavičku. Odmotal si vlhký kapesník z pravé dlaně a strčil ho do kabátu.

Když si zapálil, srovnal smogovou zátěž s tou vnitřní a cítil se lépe.

Měl naspěch. Byl domluvený, že se sejde s Brunem, což byl jeho kamarád z mládí. Bruno byl ilustrátor v jednom sa-tirou nabitém časopise, který se kupodivu dobře prodával.

Jejich přátelství bylo stvrzeno nesčetnými pitkami a mej-dany už od pubertálních let. Bruno byl homosexuál, a přestože si svůj vzájemný vztah ujasnili již zamlada na režim přátelé, jejich přátelství trpělo neuvěřitelnou otevřeností jak v životě osobním, tak obecném.

Bruno volal asi před týdnem, že s Adamem musí nutně mluvit, protože se mu hroutí další vztah. Že má v práci vel-kej-toaletně-sexuální průser. Což u Bruna v překladu zna-menalo homosexuální styk s nějakým kolegou. Šéf je nača-pal a oba na hodinu vyrazil. Bruno věděl, že šéfredaktora Adam zná, a tak jestli by mu nějak nehelfnul, aby všechno srovnali.

Adam prošel přes náměstí do pizzerie, kde už čekal Bruno, nervózní jak študák u maturity, a celý se potil.

„No ahoj, Adame,“ mával z dálky od stolu. Adam ještě ani nedosedl a Bruno spustil. „No Ádo, prosím tě, já už tady sedím snad hodinu a jsem celej znervovanej, ale není to na mně vidět, že ne?“ na okamžik zapózoval jako figurína ve výloze.

„Jasně, že ne, Bruno,“ zalhal Adam.

„Hele, Ádo, já do toho vůbec nebudu kecat, jak jsem slí-bil… ale… ale přijde ten Cyril vůbec? Já ti mám takovej strašnej… co strašnej, příšernej strach, že je všechno úplně v hajzlu,“ vstal a mávl rukou směrem k toaletám.

Adam ho stáhl za rukáv, aby si sedl, a nahodil uklidňující výraz maminky, co jde s děckem na očkování. „Neboj, Bruno, já to s Cyldou už nějak zvládnu, ale hlavně, Bruno, hlavně mlč, to mi musíš slíbit.“

„Cože?“ nechápal Bruno.

„No, jako abys držel hubu, jasný?“

Bruno souhlasně zakýval hlavou a trochu se uklidnil. Tedy na chvilku. Jen do okamžiku, než se ve dveřích objevil jeho teď již bývalý šéf Cyril. Byl to napomádovaný čtyřicátník v sáčku s mírným tikem v levém oku.

Cyril se posadil naproti Brunovi jako soupeř v páce, probodl ho pohledem a potom tikl okem na Adama. „Tak co máš, Adame? Snad nechce tenhle prasák ještě něco zachra-ňovat!?“

Bruno seděl, mlčel a červenal se.

Adam se nadechl, že něco poví, ale Cyril ho zastavil.

„Pšššt, pšššt, Adame. Nic neříkej. Řeknu ti to upřímně. Já jsem samozřejmě za ty roky, co dělám s těmahle pošuka-ma, zvyklej na ledacos, a jestli mám bejt opravdu maximál-ně upřímnej, tak si nemůžu dovolit ztratit tak skvělýho gra-fika a ilustrátora, ale tohle prostě posral!“ zrudl a namířil ukazováčkem přímo na Bruna jako při odstřelu. Místo odstřelu mu ale opět cuklo levé oko.

Adam jenom pokrčil rameny, a protože se v kavárně ne-smělo kouřit, strčil si alespoň nezapálenou cigaretu demon-strativně mezi rty.

Potom se Cyril narovnal na židli a rozhlédl se po restauraci. „Tak poslouchejte, sedím tady s váma jenom proto, že jsem s Adamem chodil do školy a vážím si ho. Navíc se znal můj otec s jeho otcem a jeho otec s jeho otcem a jeho…,“

stopnul, jako by použil autobrzdu. „No to je fuk, tak k věci.

Mě ani tak nenaštvalo, že si to moji dva zaměstnanci roz-dávají u mě na hajzlu v pracovní době.

Taky nejsem žádnej svatoušek a vohnul jsem tam pár kopretin! Jenže, dobře poslouchejte… kopretin… to je ta KOPRETINA! Ne lopuchů… jako ten LOPUCH!“ Tikl opět okem, ale tentokrát na oba. Napil se vody a pokračoval. „Já do těch záchodů zrovna narval asi padesát tisíc a nejmíň dvakrát se mi v tom týdnu stalo, že si dřepnu na prkýnko a přilepím se k tomu jejich fujtajblu… a von takovej hnus na prdeli, když se zrovna potřebuju nutně vysrat, není nic příjemnýho. To, že si chlapečci potřebujou prota-hovat trubky, je jejich věc, ale u mě na kaďáku v mojí firmě, na mým novým záchodě žádná nudle viset prostě nebude!“

rozčílil se a natáhl se k Brunovi, jako že ho začne škrtit.

Ten se odsunul za Adama, kde se statečně schoval.

Při téhle explozi sprostých slov a nadávek samozřejmě celé obědvající osazenstvo restaurace ztichlo a zpozornělo.