Láska za časů covidu  

a další horory 

Sbírka povídek o lásce 

Obsah

Bereničin první polibek 2 

Její příběh - láska za časů covidu 6 

Jeho příběh – Manuelova výzva pro občany, kteří se nudí v karanténě 9 

Skutečné přátelství 11 

Podivuhodné prázdniny 12 

Živá konzerva 15 

Dokonalá rodina 16 

Deník jednoho normální roku 21 

Bereničin první polibek

A taste of honey tasting much sweeter than wine.
I dream of your first kiss and then
I feel upon my lips again
a taste of honey tasting much sweeter than wine.
I will return, yes will return
I'll come back for the honey and you.
The Beatles, A taste of honey 

Berenika byla velice osamělá a velice krásná. Soudě minimálně podle toho, co na ni pokřikovali chlapi ve vzácných chvílích, kdy sedla do zánovního Cherokee a vyrazila do Kašperských hor na nákupy těch několika málo nezbytností, které si nedokázala vypěstovat, ulovit nebo objednat přes internet. Až nespravedlivě krásná na to, jak velmi velmi mladá a velmi velmi bohatá byla, domnívali se někteří z těch, které štíhlá a pružná černovláska tak ostentativně přehlížela. Nepotkala muže, který by jí stál za pohled. Ale ti uražení ješitové neměli pravdu. O svoji krásu ani mládí se nezasloužila, zato za bohatství zaplatila tvrdě, tak tvrdě, že si to žádný z těch šašků, kteří na ni na parkovištích pořvávali oplzlosti, nedokázal ani představit.

Berenika žila na samotě, pár kilometrů od Kašperských hor, v loveckém zámečku na úpatí zvedajících se šumavských hvozdů. K oprýskané břečťanem porostlé budově náležely polnosti, kam oko dohlédlo a tolik lesů, že by vystačily na tři honitby. Zámek, za totality využívaný jako hájovna, se pozvolna rozpadal, ale Berenika tu neplánovala pohnout ani cihlou, natož se pustit do nějaké větší rekonstrukce, než je výměna prasklého prkénka na záchodě. Přestože jí v bankách ležely miliony z rodinného jmění, žíla víc než skrovně a dřela jak selka za protektorátu. Na pastvinách bučel a pobekával dobytek, na loukách bzučely včely, v hřebčíně pod děravou střechou přešlapovali dva ušlechtilí hnědáci a kolem zámku slepice a husy vyzobávaly plevel ze záhonů s cuketami, rajčaty a mezi nekončícími řádky brambor. Společnost jí venku dělaly kočky a vevnitř lovečtí psi, papoušci, želvy a jiná havěť.  A o to o všechno se už třetím rokem starala sama. Podle toho hospodářství i dům vypadaly, ale Berenika na tom nehodlala nikdy nic měnit. Žádné návštěvy, které by kritickým okem hodnotily stav jejího domu či dokonce celé její existence, nezvala, žít se tu žilo vcelku pohodlně a, což bylo nejdůležitější, konečně se po mnoha zdlouhavých hnusných letech cítila klidná, spokojená a nekonečným povinnostem navzdory naprosto svobodná.

Po odpoledních makala kolem domu a polností a noci věnovala lesům a lovu, své největší vášni. Lov v ní probouzel to nejlepší a dával jí zapomenout na to nejhorší. Pokud chtěla úlovky, a ty Berenika chtěla, byla nucena k naprostému soustředění a zaměření všech smyslů na cíl, ať už přes hledí pozorovala svou budoucí kořist nebo teprve naslouchala jejímu našlapování. Do lesů vyrážela téměř každý večer a neuplynul týden, aby se nevrátila s úlovkem. Díky zhaslé zvířeně byla schopná nejen nakrmit psy, ale byla soběstačná, i co se týče vlastní stravy. Jednoduchý jídelníček, tvořený jen zvěřinou, mlékem a zeleninou, jí zaručoval štíhlou postavu, lesklé vlasy, čistou pleť a dost svalstva i energie na to, aby úlovky dokázala nejen vyvrhnout a dotáhnout z lesa, ale i zpracovat. Jen u větších kusů si musela vypomáhat některým z koní nebo autem, ale i tak se jen málokdy stalo, že by nebyla schopná zvěř vyprostit a musela ji nechat na nepřístupném místě napospas havranům, krysám a červům.

Trofeje milovala, střílela od svých čtrnácti a vycpat či vypreparovat si nechávala vše, co ulovila, takže navzdory rozsáhlosti chodeb rodinného sídla měla co dělat, aby našla místo pro další a další upomínky na své lovecké úspěchy, ale paradoxně jí tu chyběly dva největší kusy, které kdy zastřelila. Jedním z nich byl osmerák, jehož srazila žel bohu hned vedle skalnaté průrvy. Ale ani když stála nad strží, v níž zmizel největší jelen, kterého kdy nejen spatřila, ale navíc dokázala trefit, a jehož hlava by byla neoddiskutovatelně nejdůstojnější ozdobou jejího salonu, ani nezauvažovala o tom, že by se obrátila o pomoc k nějakému muži, aby jí pomohl trofejní kus vyprostit. Raději pokrčila rameny a bez lítosti se vzdala možnosti každý den pyšně hledět na paroží velikosti vzrostlejšího dubu.

Neměla to takhle odjakživa, dřív naopak vůni tabáku a benzínu, drsnou bradu a náruč slibující bezpečí milovala, vždycky byla tatínkova holčička, ale nynější nenávist k mužskému pokolení se nesla od jejích dvanácti let, kdy ji po nocích začal navštěvovat její čerstvě ovdovělý otec. A ne kvůli tomu, že by si potřeboval povídat nebo že ona se potřebovala vyplakat, potřeboval něco úplně jiného. S Berenikou začal dělat všechno TO, o čem do té doby zaslechla jen pár letmých zmínek na hřišti za školou. V noci se jí dotýkal všude, ale nikdy na ni nepromluvil. Ani ji nepolíbil a ani se na ni nepodíval. Tedy to jen odhadovala, protože od té úplně první noci, kdy k ní přišel, s kamenným obličejem a čpící tabákem a rumem, a ona něj v šoku a úžasu zírala až do chvíle, kdy ji vzal palcem za bradu (jsi tak podobná mamince, když jsem ji poznal) a otočil ji tváří ke zdi, se na něj snažila nedívat, ani v noci, ani ve dne. Jeho návštěvy, nejprve řídké a později časté až k nevydržení, se postupně ustálily na únavně pravidelných třech týdně, což bylo týdně přesně o tři více, než by bylo snesitelné.

Ve dne ji zahrnoval dárky a komplimenty a mluvil na ni naopak neustále, ale o to bylo ticho v jejich malé domácnosti čítající dva obyvatele ve dvaceti pokojích výraznější. Tehdy se Berenika začala ze skutečného světa uchylovat do světa zvířat, pořizovala si jednoho mazlíčka za druhým, psa, želvy, papouška, kočky a otec jí nic nevyčítal, ještě ji v tom podporoval. Stejně jako veterinář, rodinný přítel a častý host na honech v jejich lesích i na zámečku.

Právě ten ji, jednoho sychravého pozdně podzimního večera, kdy posedával v jejich největším salónu s dýmkou a sklenkou, přivedl na myšlenku nechat si vycpávat i uhynulé domácí mazlíčky. Nejprve šlo spíše o žert, zvěrolékař tuhle možnost nadhodil, když už nevěděl, jak malé Berenice odpovědět na stále naléhavější nářky, se kterými se mu svěřovala ohledně úmrtí své milované želvy a dalších zviřátek. Za oknem déšť, na gramofonu Beatles, otec ostentativně zíval, zvěrolékař už byl jednou nohou na odchodu, ale byl to jeden z „TĚCH DNÍ“ a ona se ho zuby nehty snažila tatínkovým sedmiletým rumem (tasting much sweeter than wine) a dětsky vypjatou plytkou konverzací o mrtvé želvě co nejvíc zdržet, v bláhové naději, že když návštěva odejde dost pozdě, otec tu noc usne a už ji nenavštíví. Ano, muselo to být právě tehdy, kdy poprvé narazila na myšlenku nechat si své zesnulé oblíbence vycpat a tím je ve svém životě uchovat navždy, ne jako maminku, kterou prostě někam odnesli a Berenika už ji nikdy neuvidí, ani se jí nedotkne.