Tuto knihu věnuji Ústavu klasických studií na Filozofické fakultě Masarykovy univerzity v Brně, kde se mi antika stává přítomností.

ENTRÉE

Jak zdivočelé stádo vehnali se do ulic našeho krásného města a shlukli se na náměstí. Byl to nadšený, jásající dav, mávající transparenty nad hlavami a skandující skvělá hesla o lepších zítřcích – pryč s chudobou, konec nevzdělanosti, zatočme s korupcí, učiňme přítrž morálnímu úpadku, postarejme se o naše staré, protože co je staré, to je drahé, zaveďme mezilidskou rovnost a buďme dobří a solidární a spokojení a spravedliví a správní a žijme si na výši!

Procházel jsem mezi nimi koridorem, který byl obehnán kovovým zábradlím – dost vysokým, aby přes něj nemohl nikdo přelézt, a tak akorát nízkým, aby mi přes něj mohl kdokoliv podat ruku, požádat mě o podpis, nebo se se mnou případně vyfotit na památku.

Šel jsem úplně sám. Jen já a moje skromná ochranka přede mnou, za mnou a vedle mě. Koutky úst mi cukaly v blaženém úsměvu a celým tělem mi protékal hřejivý pocit zadostiučinění. Vzduchem se ke mně neslo šťastné cvakání stovek fotoaparátů a vábivá vůně směsi sladkého vítězství, skořice a kynutého těsta z trdelníkových stánků.

Lidé byli v extázi. Všichni mi mávali. Jásali a hvízdali a vystřelovali barevné konfety
a vypouštěli k nebesům srdcové balónky s mojí usmívající se tváří. A já jim také mával. Atmosféra to byla nekonečná. Byl jsem to jen já a oni. My a naše vznešené cíle.

„Pane Gé, co uděláte pro naše děti?“ ozvalo se z davu.

„Dám peníze do školství a podpořím jejich vzdělání. Dám peníze do sportu a podpořím jejich zdravého ducha!“

„Pane Gé, pane Gé! A co naši staří?“ ozvalo se odjinud.

„Zvýším důchody a postarám se, aby se jim dostalo té nejlepší péče! Ale co je nejdůležitější, potrestám každého, kdo by parazitoval na jejich důstojnosti!“

„A co Bůh, pane Gé, co bude s Bohem?“ zvolal vysoký muž v taláru, vyčuhující z davu.

„Bůh ať je mi svědkem, že zítra bude lépe než včera!“

„Pane Gé! Pane Gé! A vy věříte v Boha?“ zvolal zase někdo jiný.

„V jediného Boha, tvůrce a spasitele! Nechám se jím vést a jeho království vybuduji zde
na zemi!“

„Pane Gé! Prosím! Podepíšete se mi?“ volal jeden mladík. S

nataženou rukou, v níž držel knihu, se přitiskl ke kovovému zábradlí tak silně, div se úzkými otvory neprotlačil naskrz. K mému potěšení to byla kniha, kterou jsem sám napsal. Jmenovala se „Nejlepší člověk na světě“ a byla jedním z hlavních důvodů mého nedávného úspěchu. Podepsanými knihami to začíná, napadlo mě. Z kapsy u saka jsem vytáhl kuličkové pero a pečlivými tahy do knihy vepsal:

„Přes překážky ke hvězdám!“

Na konci koridoru už na mě čekal můj osobní kočí, opíraje se o křídově bílý kočár, tažený dvěma strakatými valachy. Jeho slavnostní oblek byl rovněž bílé barvy. V horlivém spěchu mi otevřel dvířka, počkal, až se pohodlně usadím, pak je zavřel, sám zasedl na kozlík
a popadl otěže. Kočár se dal do pohybu a zvuk davu postupně utichl.

„Jak se jmenujete?“ zeptal jsem se ho.

„Jmenuju se René, pane premiére,“ řekl, zlehka přitom práskaje otěžemi.

„Ještě ne, René, ještě chvíli ne,“ usmál jsem se, ale nemohl jsem si pomoci a tak nějak jsem se začal opájet tou slibnou vizí.

„Kdo není trpělivý, pozbude plodů, jež nejprve musí vyrůst. A tím teď určitě nemyslím broskve, René.“ René se také usmál.

„Tak kam to bude, pane Gé?“ zeptal se.

„Přes překážky ke hvězdám, drahý René, ale teď... Teď prozatím postačí, když nás odvezeš k prezidentskému Paláci,“ odtušil jsem a z chladicí skříňky před sebou jsem si podal sklenku drahého šampaňského.

***

Stál jsem uprostřed Trůnního sálu a hleděl na obraz korunovace Ferdinanda Pátého. Onen výjev zasazený do masivního pozlaceného rámu mě hluboce fascinoval. Až z toho šel mráz po zádech. Podél stěny, na níž visel, se tyčily majestátní prezidentská standarta
i nádherná vlajka naší republiky půl druhého metru od ní.

Nalevo stáli dobře odění úředníci prezidentské kanceláře.

Skvělý první dojem vzbuzovala jejich nádherná ručně tkaná saka z těch nejvzácnějších látek, do pozoru narovnané bílé límečky a úhledně vypulírované semišové střevíce – podupávali si v nich a čekali, jak audience dopadne. Se všemi jsem si po příchodu podal ruku a vyměnil pár nezbytných slovních formalit, jako například „děkuji,

děkuji“ a „rád vás vidím,“ a „ano, ano, zítra bude rozhodně lépe než včera“.

Napravo vyčkávali, jak jsem doufal, moji budoucí kolegové – první místopředseda Cato
ze spolčené tradiční strany, s níž jsme se shodli na spolupráci, dále celá řada absolutně neschopných i schopných čehokoliv ministrů všeho možného
a vedle nich i ošklivě zamračený ex premiér Cicero.

Vzadu v sálu se tísnilo na třicet netrpělivých novinářů, škrábajících těsnopisem
do poznámkových bloků, a na dalších patnáct fotografů a kameramanů, kteří svými precizně vyladěnými aparáty zběsile zachycovali každý náš pohyb.

Za okny sice stále svítilo hřejivé říjnové slunce, ale v sále už radiátory pracovaly na plné obrátky. Nedokázal jsem se ubránit pomyšlení na to, jak se jim to ledabyle topilo z peněz daňových poplatníků a jak se tím úporným topením připravují na boží očistec. Vzpomněl jsem si přitom na svého známého Arminia, který vždy říkával, že žádný čin se neobejde bez následku, protože je to ten následek, který činí čin činem. Nikdy v životě jsem si snad nepřál více, aby to byla pravda.

Po chvíli se v sále rozlinulo takové horko, že si skrz naskrz propocený vedoucí prezidentské kanceláře musel od náčelníka hradní stráže vyžádat kapesník, aby si z toho beraního čela setřel slaný potůček; ten mu stékal od nablýskané pleše až k těm jeho masitým, odulým tvářím. Fotografové si jej pobaveně fotili, přestože to stále nebyla ta senzace, na kterou čekali.

Postávali jsme tam už asi hodinu, když se dveře rozletěly a do místnosti konečně vkročil pan prezident – non plus ultra výkonné moci a vrchní velitel ozbrojených sil. Byl to starý
a tuze nemocný muž s nezdravou nadváhou, který se v poslední době netěšil příliš vysoké popularitě. S vyhlídkou dalšího volebního období bylo jeho jediným zájmem, aby jej nepřistihli opilého, aby jej neusvědčili ze lži nebo aby sám neztropil jakéhokoliv veřejného pozdvižení, jako třeba loni, když do novin prohlásil, že by bylo nejlepší, kdybychom všechny bezdomovce vyhnali do lesů.

Potácivým, však jistým krokem se vydal přes starý perský koberec, táhnoucí se od dveří
až do středu sálu, aby zaujal pozici mezi standartou a vlajkou. Funěl vysílením, kapsy měl otočené naruby a rozepnuté tvídové sako za ním vlálo jak plášť ve větru. Určitě byl opilý. Zaslechl jsem novináře za mnou, jak si tiše šuškají o nadcházejících titulcích – až prezident stane pod obrazem Korunovace, bude doslova pod obraz opilý.

Zprvu mě napadlo, že je to ohavnost, když někdo takto smýšlí a hned si při každé příležitosti najde záminku stát se zlým jazykem, ale prezident si jejich příkrý přístup docela vysloužil, a navíc, jak jsem nakonec musel sám uznat, bylo to vlastně celkem trefné přirovnání. Jakmile se zastavil, fotografové začali fotit jako pominutí a kameramani točili pořád stejnou rychlostí.

„Je to ohromná čest, pane prezidente,“ řekl jsem mu.

S přáním zdraví a štěstí mi podal ruku, do dvou strohých vět shrnul, že přijímá návrh
na sestavení vlády, přičemž ještě cynicky dodal, ať netropíme hlouposti, jak si zvykli ti před námi, kteří se to naučili od těch před nimi, a jak přišel, tak i odešel – zničehonic. Podle všeho se to tak dělá na vyspělejších kontinentech. Jeho mluvčí ještě na závěr pronesl cosi
o tom, že prezidenta republiky čeká moc práce a že je v zájmu státní bezpečnosti, aby
si pořádně odpočinul.

Bylo to oficiální. Konečně přišla má chvíle. Čas plodnosti.

Usmál jsem se, pogratuloval všem svým ministrům a opět si potřásl rukou se všemi úředníky kanceláře, tedy kromě vedoucího, ten měl tu ruku zpocenou a ještě stále se otíral kapesníkem. Ruku jsem si podal i s čím dál tím víc zamračeným expremiérem Ciceronem, jehož vláda skončila příšerným korupčním skandálem.

„Moc je dobrá, nicméně brzy zjistíte, že měl Seneca pravdu,“ řekl mi přitom, ale už jsem nestihl zjistit, jak to myslel, protože jsem se postavil před kameru s předem připraveným prohlášením:

„Zdravím všechny občany naší krásné republiky. Je mi velkým potěšením, že se mi dostalo této nesmírné pocty. Konečně mohu dovést náš národ k lepším zítřkům. Ty z vás, co mě volili, ty nezklamu, a vy, vy, kdo jste mě nevolili, vám dokážu, že jsem této pocty hoden. Pevně věřím, že vláda, již jsem sestavil, přinese naší zemi prosperitu a že se konečně postaráme o to, aby naše země fungovala tak, jak úspěšná země fungovat má. Rád říkám,
že musíme přes překážky ke hvězdám, a to je ostatně i náš plán. Slibuji, že zítra bude lépe než včera.“

Poté jsem Palác spěšnou chůzí opustil. Dychtivé a nenasytné pohledy novinářů mě ještě notnou chvíli pronásledovaly, ale ty už odháněla moje skromná ochranka. Venku, kousek od cesty, na mě trpělivě vyčkával můj osobní kočí René, opíraje se o křídově bílý kočár, tažený dvěma strakatými valachy, kteří, tušíce mého úspěchu, vítězoslavně ržali.

René srazil paty k sobě a zasalutoval mi. Otevřel mi dvířka, počkal, až se pohodlně usadím, zavřel a sám zasedl na kozlík.

„Tak, pane Gé! Kam to bude?“ zeptal se a popadl přitom otěže.

„Pane Gé?“ usmál jsem se a pocítil jsem přitom na rtech pocítil prazvláštní trpkost. „René, právě se vracím z Paláce, tedy jsem přišel od prezidenta republiky, jehož jsem viděl. Zvítězil jsem. Nyní musím být titulován s vážností, jež mému úřadu nepochybně náleží. Teď už to bude jen‚ pane premiére‘.“

Všiml jsem si, že Reného tvář nabírá mírně brunátné barvy a ještě říká něco o tom, že se omlouvá a že se to vícekrát nestane, ale už jsem věnoval větší pozornost skleničce šampaňského, kterou jsem si podal z chladicí skříňky před sebou. Koňská kopyta zaklapala o silnici a kočár se dal do pohybu. Šampaňské bylo výborné. Úplně stejné jako předtím,
ale chutnalo teď o moc lépe. Tentokrát jsem vypil tři skleničky. A metaforickou trpkost nahradila skutečná.

I. KAPITOLA

V noci jsem vůbec nespal. Se zavřenýma očima jsem přemítal nad vším, co budu muset udělat. Jako obvykle jsem pak vstal brzy ráno, zatímco má drahá ženuška ještě spala. Byla nádherná. Samozřejmě i má žena, ale především pak má nově zřízená pracovna. Oblékl jsem se, do hrnku si nalil horkou kávu a s ní se následně uchýlil do jejích prostor.
Z klenutého stropu visel křišťálový lustr, na stěnách obklady z bílého mramoru, v jedné
z nich krb, na jehož římse se vyjímala zlatá soška Jupitera, který se teď tvářil poněkud dychtivě, a nad ním obrovské zrcadlo, zasazené v pozlaceném secesním rámu – nechal jsem ho tam hned první den vyvěsit namísto obrazu Ježíše Krista, který tam překážel.

Seděl jsem za robustním stolem z tmavého mahagonu a občerstvoval se oním horkým nápojem, když jsem v tom zrcadle zahlédl cosi nepřirozeně uchvacujícího. Nebyl to jen můj odraz, černé oči a dokonalá elegance. Co to bylo? Jakýsi prapodivný mžik, možná přelud, mysteriózní esence čehosi grandiózního, čemu jsem možná zatím neměl rozumět. Na kdy mi však osud přichystal tímto závojem prohlédnout?

***

 Na desátou hodinu mě René odvezl na tiskovou konferenci ve Vládní Budově, kde mě novináři zahltili otázkami.

„Pro deník Dnešní Svět. Pane premiére, proč jste vlastně vstoupil do politiky?“ zeptal se muž v hranatých brýlích.

„Název naší strany, tedy Lepší Zítřky, mnohé vypovídá. Za celou nově sestavenou vládu vám mohu s klidem odpřisáhnout, že lepší zítřky jsou tím jediným, o co budeme usilovat.“

„Jaké jsou vaše hlavní priority?“ zeptal se nějaký jiný muž.

„Věřím, že na tuto otázku jsem již odpověděl, ale protože jste zaměstnanec lidových médií
a já si nesmírně vážím práce, kterou odvádíte, tak to zopakuji. Chceme zvednout minimální mzdu, posílit ochranný val, urychlit výstavbu nadzemních akvaduktů, zvýšit platy učitelům, celkově dát více peněz do školství, přidat na důchodech, budovat cesty a zkrátka investovat tam, kde je to potřeba, aby naše země fungovala tak, jak úspěšná země fungovat má,“ a jak jsem to dořekl, ozval se souhlasný potlesk.

„Takže i přesto, že jste to úplně nedeklamovali svým programem, chcete být nakonec primárně levicová strana?“ pokračoval muž.

„Dobrá otázka. Strany by se neměly dělit na levici a pravici a tak dále. Strany by dle nás měly být úplně vším, aby se dokázaly přizpůsobit trhu, který diktuje, na co se zrovna musí sou-středit. Měli bychom být vždy připraveni zaujmout nový postoj, jenž bude nejlépe odpovídat situaci. Dochází barvírnám barva, tiskárnám papír, nebo snad jednotám krávy? Mi jim tu barvu koupíme, pokácí-me stromy, krávy se narodí. Chceme přece krásné tógy, chceme, aby novináři měli na co psát, a do vašeho domácího křišťálu patří pořádné čerstvé mléko. A když si to nemůžeme dovolit? Jsme přeci svrchovaný národ. Sami si dovolíme si to dovolit,“ dořekl jsem a znovu se ozval souhlasný potlesk. Já se pak nekrátkou chvíli jen usmíval, abych na fotografiích vypadal dobře. „Díky. Děkuji vám. I vám děkuji. Nyní dám prostor poslední otázce, pak předám slovo našemu panu místopředsedovi.“