I.

II.

PDF

ISBN 978-80-570-5122-0

EAN 9788057051220

EPUB

ISBN 978-80-570-5123-7

EAN 9788057051237

MOBI

ISBN 978-80-570-5124-4

EAN 9788057051244

III.

Názov: 100+1 poviedok na večery a noci

Podtitul: Starodávne rozprávky, najkratšie

Séria: Poviedky na večery a noci #1/7

ANDREW LANG

RÓBERT HODOŠI

IV.

**citát**

„Chcete mať inteligentné deti? Čítajte im rozprávky. Chcete mať ešte inteligentnejšie deti? Čítajte im ešte viacej rozprávok.“ (Albert Einstein)

TIRÁŽ

Titul: 100+1 poviedok na večery a noci

Podnadpis: Starodávne rozprávky, najkratšie

Séria: Poviedky na večery a noci #1/7

Autori: Andrew Lang, Róbert Hodoši, +ďalší

Editoval a zozbieral: Andrew Lang

Roky pôvodného vydania poviedok: 1889-1910

Výber zostavil, preložil a spracoval: Róbert Hodoši

Jazyková úprava: Róbert Hodoši

Vydal: Robert Hodosi (*1975), Lovce, SK

1. slovenské vydanie eKnihy: 2023

Počet strán: 391

Počet slov: 103 tisíc

Obrázok na obálke: pixabay.com, Willgard Krause

Spracovanie obálky: Lydia Hlozakova

Copyright © Robert Hodosi (*1975), 2023, SK

V.

**Kto? Komu?**

Pre všetkých, ktorí chcú poznať minulosť, vyznať sa v súčasnosti a vedieť, čo ich čaká v budúcnosti vo svete fantázie a predstavivosti. RH

VI.

ANOTÁCIA

Kniha 100+1 poviedok na večery a noci je prvou zo série 7 kníh, ktoré spolu obsahujú 400 mystických poviedok. V tejto sérii sú najkratšie z nich, ich dĺžka je 1 až 4 strany (310 až 1310 slov). Všetky sú zoradené od kratších po dlhšie. Najznámejšie z nich sú = 1*/ Princezná na hrášku, 45*/ Tri medvede, 46*/ Príbeh deda Mráza, 58*/ Červená čiapočka, a ďalšie.

Kniha obsahuje najkrajšie poviedky a rozprávky z celého sveta, ktoré boli známe pred rokom 1910. Zozbieral ich Andrew Lang, ktorý je v Spojenom kráľovstve známy ako na Slovensku Pavol Dobšinský. Ako to napovedá už názov knihy, poviedky sú vhodné na večerné čítanie, pričom slovná zásoba je vhodná pre 10 až 11-ročných čitateľov. Pôvodne boli publikované v angličtine v 12 knihách, ktoré sú známe pod názvom The Coloured Fairy Books (Farebné rozprávkové knihy). Tieto poviedky vás zavedú nielen do sveta zvierat, kráľov a princezien, ale predstavia vám aj rôzne príbehy ľudí z minulosti. Príbehy vás poučia a pobavia o drakoch, bosorkách a troloch. Toto dielo zostavil, preložil a spracoval Róbert Hodoši.

OBSAH

I.

II.

III.

Názov: 100+1 poviedok na večery a noci

Podtitul: Starodávne rozprávky, najkratšie

Séria: Poviedky na večery a noci #1/7

ANDREW LANG

RÓBERT HODOŠI

IV.

**citát**

TIRÁŽ

V.

**Kto? Komu?**

VI.

ANOTÁCIA

OBSAH

1*/ Princezná na hrášku

2*/ Dve žaby

3*/ Nerozumný tkáč

4*/ Traja zruční bratia

5*/ Škriatok poník a Halloween

6*/ Šesť hlupákov

7*/ Kozie uši cisára Trójana

8*/ Vrana

9*/ Chlapec a vlky

10*/ Majster a žiak

11*/ Čarovný nôž

12*/ Bystrý tkáč

13*/ Košeľový golier

14*/ Jorinda a Joringel

15*/ Krab a opica

16*/ Šťastena a drevorubač

17*/ Priateľstvo medzi mačkou a myšou

18*/ Žaby a diamanty

19*/ Pes a vrabec

20*/ Princezná v podzemí

21*/ Kráľ, ktorý chcel vidieť raj

22*/ Kráľovná kávy

23*/ Pes Šipajtaro

24*/ Vreteno, člnok a ihlica

25*/ Orieškové dieťa

26*/ Nezbedný francúzsky škriatok

27*/ Úžasný hudobník

28*/ Šakal a studnička

29*/ Potkania dcéra a jej manžel

30*/ Prešibaný zajac

31*/ Kamenár

32*/ Dvanásť poľovníkov

33*/ Dobrodružstvá mladšieho šakalovho syna

34*/ Zlatníkovo bohatstvo (PRE 12R+)

35*/ Kráľ, ktorý chcel krásnu manželku (PRE 12R+)

36*/ Potrestanie zlomyseľného mývala Tanukiho

37*/ Pán Lazar a draky

38*/ Oceľový prút

39*/ Slnečný hrdina

40*/ Obri a pastier

41*/ Dieťa Slnka

42*/ V Krajine duší

43*/ Krajina, kde sa nezomiera

44*/ Príbeh o bankárovi a farmárovi

45*/ Tri medvede

46*/ Príbeh deda Mráza

47*/ Čarovná kanvica

48*/ Čarodejný mrož

49*/ Útek mačiek

50*/ Hádanka

51*/ Veselé manželky

52*/ Rumcajs Rumpel

53*/ Kráľ a cap

54*/ Obchodník a škriatok

55*/ Matka Perinbaba

56*/ Snehulienka a Ohnivák

57*/ Príbeh bystrého krajčíra

58*/ Červená čiapočka

59*/ Traja bratia

60*/ Malý šedivý muž

61*/ Príbeh šijacej ihly

62*/ Mládenec s otvorenými očami

63*/ Drak a jeho babka

64*/ Opica, korytnačka a medúza

65*/ Vezírovo poďakovanie

66*/ Pouliční muzikanti

67*/ Snehová vločka

68*/ Niečo som sa naučil

69*/ Ryba vo vzduchu a zajac vo vode

70*/ Stratený raj

71*/ Malá Zlatá čiapočka

72*/ Palác na Sklenenej hore

73*/ Šakal, holubica a panter

74*/ Oklamaný drak

75*/ Žaba a tri čarodejky

76*/ Vojna medzi vlkom a líškou

77*/ Chalupár a jeho mačka

78*/ Tri hadie listy

79*/ Dievča s drevenou helmou

80*/ Chlpatý muž a jeho tri dary

81*/ Sedemhlavý had

82*/ Don Giovanni de la Fortuna

83*/ Čarovná labuť

84*/ Motikatiko

85*/ Rapuncelka

86*/ Domček v lese

87*/ Hráč na lutnu

88*/ Osud korytnačky

89*/ Skrotenie niektorých divých zvierat

90*/ Bystrá Mária

91*/ Vrabec s rozrezaným jazykom

92*/ Dvaja vo vreci

93*/ Sova a orol

94*/ Jano a draky

95*/ Smejúce oko, plačúce oko, a krívajúca líška

96*/ Zázračné dary

97*/ Pastierka a soľ

98*/ Nebezpečný mýval Tanuki

99*/ Lietajúci kufor

100*/ Závistlivý sused

100+1*/ Alexandrov vojenský kôň

***KONIEC***

Poznámky...

1*/ Princezná na hrášku

Andrew Lang (ändrú läng)

1. diel zo 400, počet slov 310

Kedysi dávno žil raz jeden princ, ktorý sa chcel zosobášiť s princeznou, ale musela to byť skutočná princezná. Tak cestoval po svete, aby takú našiel. Našiel mnoho princezien, ale nevedel, ako má rozlíšiť, či sú to skutočné princezné. U každej z nich našiel nejakú chybu. Na každej z nich mu niečo vadilo, čo dokazovalo, že ešte nenašiel skutočnú princeznú. Tak sa vrátil domov vo veľmi zlej nálade, lebo naozaj chcel za manželku len skutočnú princeznú. Jedného dňa v noci bola veľká búrka. Blýskalo sa a hrmelo. Padal taký hustý dážď, že bolo vidno iba na malú vzdialenosť. Bolo to priam desivé počasie. Zrazu začuli, ako niekto klope na bránu paláca. Starý kráľ išiel otvoriť.

Za bránou stála princezná. Od dažďa bola celá do nitky premoknutá. Búrka ju celú zmáčala až na kosť. Voda jej tiekla po vlasoch a šatách až do topánok, a odtiaľ von. Ako tam stála, povedala, že je skutočná princezná.

„Nuž, to čoskoro zistíme!“ pomyslela si stará kráľovná, ale nepovedala nič. Vošla do spálne. Dala dole posteľné plachty. Potom dala na spodok postele malý hrášok. Naň položila dvadsať matracov a na vrch dvadsať prešívaných páperových prikrývok. Toto bola posteľ, v ktorej mala princezná spať.

Nasledujúce ráno sa jej spýtali, ako sa jej spalo.

„Ó, veľmi zle!“ povedala princezná. „Sotva sa mi podarilo oči zavrieť počas celej noci! Som si istá, že niečo tvrdé bolo v posteli. Vôbec som nemohla zaspať. Moje telo je samá modrina. Bola to strašná noc!“

Teraz už vedeli, že ona je skutočnou princeznou, pretože cítila hrášok cez dvadsať matracov a dvadsať prešívaných páperových prikrývok.

Nikto iný nemohol byť taký citlivý, len skutočná princezná.

Tak sa s ňou princ zosobášil. Už vedel, že získal skutočnú princeznú. Hrášok uložili do Kráľovského múzea. A ak ho nikto neukradol, tam leží až doteraz. A toto je skutočný príbeh.

**Koniec**

2*/ Dve žaby

Andrew Lang (ändrú läng)

2. diel zo 400

japonská poviedka, počet slov 490

Kedysi dávno žili v Japonsku dve žaby. Jedna z nich si vytvorila svoj domov v priekope na morskom pobreží blízko mesta Osaka. Zatiaľ čo druhá bývala v čistom potoku, ktorý tiekol cez mesto Kjóto. Keďže žili v takej veľkej vzdialenosti od seba, nikdy o sebe ani len nepočuli. Avšak zrazu sa obidve rozhodli, že sa pôjdu pozrieť do sveta. Žaba, ktorá žila v Kjóte, chcela navštíviť Osaku, a žaba, ktorá žila v Osake, chcela navštíviť Kjóto, kde bol palác veľkého Mikada.

Jedného krásneho rána na jar sa teda obe vydali na cestu. Jedna išla z Kjóta do Osaky a druhá z Osaky do Kjóta. Cesta bola únavnejšia, než očakávali. O cestovaní veľa toho nevedeli. Medzi oboma mestami bola veľká hora, ktorú museli zdolať. Trvalo im to dlhý čas. Museli urobiť veľa skokov, pokým sa dostali na jej vrchol. Napokon sa im to podarilo. Aké len veľké bolo ich prekvapenie, keď na jej vrchu obe z nich našli pred sebou ďalšiu žabu. Chvíľu na seba bez slova pozerali. Potom sa začali medzi sebou rozprávať. Vysvetľovali si dôvody, že prečo sa stretli tak ďaleko od svojich domovov. Veľmi ich potešilo, že obidve mali rovnaké želanie. Obe sa chceli dozvedieť viacej o svojej rodnej krajine. Keďže nemali dôvod na to, aby sa ponáhľali, natiahli sa na tomto chladnom, vlhkom mieste. Dohodli sa, že predtým ako obe pôjdu ďalej svojou cestou, si dobre odpočinú.

„Koľká škoda, že nie sme väčšie,“ povedala žaba z Osaky. „Pretože vtedy by sme mohli vidieť odtiaľto obe naše mestá a vedeli by sme povedať, či sa oplatí ísť ďalej.“

„Ó, to sa dá ľahko zariadiť,“ odpovedala žaba z Kjóta. „Stačí, keď sa postavíme na zadné nohy a budeme sa držať jedna druhej. Potom sa môžeme pozrieť na to mesto, do ktorého cestujeme.“

Táto myšlienka tak potešila žabu z Osaky, že sa hneď postavila na zadné nohy a svoje predné labky položila na plecia svojej priateľky, ktorá sa tiež postavila. Obidve stáli. Naťahovali sa do výšky, koľko sa len dalo, a pevne sa navzájom držali, aby nespadli. Žaba z Kjóta otočila svoj nos smerom k Osake, a žaba z Osaky otočila svoj nos smerom ku Kjótu. Ale hlúpe žaby zabudli, že keď stáli, svoje oči mali vzadu na svojich hlavách. A hoci ich nosy smerovali na miesta, kam chceli ísť, ich oči sa pozerali tam, odkiaľ prišli.

„Pre pána kráľa!“ zvolala žaba z Osaky. „Kjóto vyzerá presne ako Osaka. Vôbec sa neoplatí ísť na takú dlhú cestu. Radšej sa vrátim domov.“

A žaba z Kjóta povedala: „Keby som len bola vedela, že Osaka je len kópiou Kjóta, nikdy by som sa nebola podujala na túto dlhú cestu,“ a ako hovorila, dala dolu svoje labky z priateľkiných pliec a obe dopadli do trávy. Zdvorilo sa jedna druhej pozdravili a vybrali sa naspäť do svojich domovov. Potom celé svoje životy verili, že Osaka a Kjóto sú rovnaké ako hrášok. A pritom sú také odlišné, ako len dve mestá môžu byť.

**Koniec**

3*/ Nerozumný tkáč

Andrew Lang

3. diel zo 400

afganská poviedka, počet slov 590

Raz sa istý tkáč, ktorý si hľadal prácu, dal do služby k istému sedliakovi ako pastier.

Sedliak vedel, že tento muž je veľmi pomalý, a tak mu dával starostlivé pokyny, čo má robiť.

Nakoniec povedal: „Ak sa vlk alebo nejaké divé zviera pokúsi ublížiť stádu oviec, vezmi takýto veľký kameň,“ a zodvihol kameň spred domu, „a hoď do neho niekoľko takýchto kameňov. On sa zľakne a odíde.“ Tkáč povedal, že rozumie, a vydal sa so stádom na lúky, kde sa celý deň páslo.

Popoludní sa náhodou objavil leopard a tkáč okamžite bežal domov, ako najrýchlejšie vedel, aby zobral kamene, ktoré mu farmár ukázal, a hodil ich po tom zvierati. Keď sa vrátil, celé stádo sa medzitým rozutekalo alebo bolo zabité. Keď sa farmár dozvedel, čo sa stalo, poriadne ho zbil.

„Či neboli na svahu kamene, že si sa pre ne rozbehol domov, ty hlupák?“ kričal. „Ty sa nehodíš na pasenie oviec. Dnes zostaneš doma a budeš sa starať o moju starú matku, ktorá je chorá. Možno sa ti podarí odohnať od nej muchy, ak nevieš odháňať divú zver od oviec!“

A tak na druhý deň zostal tkáč doma, aby sa staral o starú chorú matku farmára. Ako tá ležala vonku na lôžku, ukázalo sa, že muchy začali byť k nej veľmi dotieravé. Tkáč sa poobzeral po niečom, čím by ich odohnal. A keďže mu povedali, aby zdvihol najbližší kameň a tak odohnal divé zvieratá od stáda, pomyslel si, že tentoraz ukáže, ako šikovne vie poslúchnuť rozkazy. Preto vzal najbližší kameň, ktorý bol veľký a ťažký, a hodil ho na muchy; ale nešťastne zasiahol aj úbohú starú ženu. A potom, keďže sa bál farmárovho hnevu, utiekol a už ho v tom okolí viac nevideli.

Celý ten deň a celú nasledujúcu noc kráčal, až napokon prišiel do dediny, kde žilo veľa tkáčov.

„Vitaj,“ povedali mu. „Najedz sa a vyspi, lebo zajtra sa šiesti z nás vydajú hľadať čerstvú vlnu na tkanie a prosíme ťa, aby si nám robil spoločnosť.“

„Ochotne,“ odpovedal tkáč. Na druhý deň ráno sa teda sedem tkáčov vydalo na cestu do dediny, kde si mohli kúpiť, čo chceli. Cestou museli prejsť cez roklinu, ktorá bola nedávno plná vody, ale teraz bola celkom suchá. Tkáči však boli zvyknutí túto roklinu preplávať, a preto sa bez ohľadu na to, že tentoraz bola suchá, vyzliekli, uviazali si šaty na hlavy a pustili sa do preplávania suchého piesku a skál, ktoré tvorili dno rokliny. Takto sa dostali na druhú stranu bez väčšej ujmy ako odretých kolien a lakťov. A len čo sa dostali na druhý breh, jeden z nich ich začal počítať, aby sa uistil, že sú tam všetci. Spočítal všetkých okrem seba a potom zvolal, že niekto chýba! To každého z nich prinútilo počítať, ale každý z nich urobil rovnakú chybu, keď spočítal všetkých okrem seba, takže si boli istí, že jeden z nich chýba! Behali hore-dole po brehu rokliny, s obavami si mädlili ruky a hľadali stopy po svojom stratenom kamarátovi. Tam ich našiel istý farmár a spýtal sa ich, čo sa stalo.

„Bohužiaľ!“ povedal jeden z nich. „Sedem z nás vyrazilo z druhého brehu, ale jeden sa musel utopiť pri prechode, pretože sme zistili, že nás zostalo len šesť!“ Farmár ich chvíľu pozoroval a potom vzal palicu a každého z nich silno udrel, pričom počítal: „Jeden! dva! tri!“ a tak ďalej až do sedem. Keď tkáči zistili, že ich je sedem, boli farmárovi veľmi vďační, pretože ho považovali za čarodejníka, keďže takto dokázal zo zjavnej šestky urobiť sedem. A potom sa pochabí tkáči vybrali spoločne ďalej.

**Koniec**

4*/ Traja zruční bratia

Bratia Grimmovci

4. diel zo 400

nemecká poviedka, počet slov 610

Kedysi dávno žil raz jeden muž, ktorý mal troch synov. Okrem domu, v ktorom býval, nemal vôbec žiaden iný majetok. Svojich troch synov miloval otcovskou láskou úplne narovnako. Tak sa nevedel rozhodnúť, komu z nich po svojej smrti prenechá dom. Pritom nechcel uprednostniť ani jedného z nich. Dom nechcel predať, lebo patril jeho rodine už viaceré generácie, aj keď vtedy by mohol rozdeliť peniaze za dom medzi nimi rovnakým dielom. Napokon dostal skvelý nápad a povedal svojim synom:

„Musíte ísť do sveta, postarať sa o seba a naučiť sa nejaké remeslo. Ten, ktorý z vás vytvorí najlepšie majstrovské dielo, dostane po mne dom.“

Synovia boli celkom spokojní. Najstarší si želal stať sa kováčom, prostredný holičom, a najmladší majstrom šermu. Dohodli si termín, kedy sa vrátia domov, a vypravili sa na cesty.

I stalo sa, že každý z nich si našiel dobrého majstra, u ktorého sa mohol čo najlepšie naučiť svoje remeslo.

Kováč podkúval kráľovské kone a pomyslel si:

„Bezpochybne dom pripadne mne!“

Holič holil najdôležitejších mužov v kráľovstve a tiež si bol istý tým, že dom bude jeho.

Majster šermu počas šermiarskych duelov utŕžil veľa zásahov, ale zaťal zuby a nenechal sa tým odradiť. Pretože si pomyslel, že kto sa obáva úderov, nikdy nedostane dom.

Keď sa v dohodnutý čas títo traja bratia stretli doma, posadili sa a debatovali o najlepšej možnej príležitosti, ako by mohli preukázať svoje zručnosti. Práve vtedy bežal po dvore okolo nich zajac.

„Pozrite!“ povedal holič. „Tu prichádza niečo v pravý čas!“ Uchopil misku a mydlo a medzitým čo sa k nim približoval zajac, urobil penu. Potom ako zajac bežal v plnej rýchlosti, mu oholil fúzy bez toho, aby ho porezal, nejako zranil alebo mu skrivil čo i len jeden chlp na tele.

„To sa mi naozaj veľmi páčilo,“ povedal otec. „Ak sa tvoji bratia nevynasnažia čo najviac, dom bude tvoj.“

Veľmi skoro nato sa k nim zúrivo rýchlo viezol na koči jeden muž.

„Teraz, otče, uvidíš, čo ja dokážem urobiť!“ povedal kováč a vybehol za vozom. Koňovi odtrhol z kopýt všetky štyri podkovy, ako sa rútil dopredu v plnej rýchlosti, a podkul ho štyrmi novými podkovami bez toho, aby kôň čo i len trochu spomalil.

„Ty si veľmi šikovný chlapík!“ povedal otec. „Ovládaš veľmi dobre svoje remeslo, presne tak ako tvoj brat. Skutočne neviem, ktorému z vás dvoch prenechám dom.“

Vtedy sa ozval tretí syn:

„Otec, nechaj aj mňa ti niečo ukázať.“ Práve začínalo pršať. Vytiahol svoj meč a začal ním šermovať nad hlavou. Odrážal ním kvapky vody, ktoré pršali. Takže ani jedna z nich naňho nekvapla. Začínalo pršať oveľa viacej a silnejšie. Slabá prehánka sa premenila na hustú vodnú smršť. Ale on šermoval svojím mečom nad hlavou stále rýchlejšie a rýchlejšie. Odrážal ním všetky kvapky dažďa nad hlavou. Vôbec nebol mokrý, ale zostával suchý, akoby bol pod dáždnikom.

Keď to jeho otec uvidel, priam žasol a povedal:

„Ty si vytvoril najväčšie majstrovské dielo. Dom je tvoj.“

Obaja jeho bratia boli tiež spokojní, lebo jeho majstrovstvo bolo neprekonateľné. Tak ho tiež chválili. A keďže sa mali všetci traja radi, v dome zostali bývať spoločne a podarilo sa im speňažiť svoje remeselnícke znalosti, zručnosti a skúsenosti. Za krátky čas zarobili veľký kopec peňazí. Aj napriek tomu zostali bývať spolu, kde žili šťastne až do vysokého veku a staroby.

Keď už boli veľmi starí, jeden z nich ochorel a následkom toho zomrel. Ďalší dvaja za ním tak hlboko smútili, že čoskoro tiež ochoreli a zomreli. A pretože boli skutoční majstri svojich remesiel a naozaj sa mali celý život veľmi radi, ich uložili do toho istého hrobu. O ich menách sme sa dozvedeli až mnoho rokov po tom, čo sa stali tieto udalosti, z ich náhrobného kameňa.

**Koniec**

5*/ Škriatok poník a Halloween

Hermann Kletke

5. diel zo 400

pruská poviedka, počet slov 630

„Dnes večer sa nevzďaľujte od kozuba,“ povedala stará Peggy, „pretože vietor tak zúrivo fúka, že sa až strecha trasie. Okrem toho je dnes Halloween (=Predvečer všetkých svätých). Vonku sú bosorky a škriatkovia, ktorí sú ich služobníci. Potulujú sa po vonku v rôznom prestrojení a deťom robia zle.“

„Prečo by som tu mal zostať?“ povedalo najstaršie z detí. „Nie, musím ísť navštíviť dcéru starého Jakuba, ktorý vyrába laná, a pozrieť sa, ako sa má. Keby som ju nenavštívil predtým, ako zapadne mesiac, nezatvorila by svoje modré oči počas celej noci.“

„Ja musím ísť chytať homáre a kraby,“ povedalo druhé dieťa, „a nezabránia mi v tom ani všetky bosorky a škriatkovia.“

Tak sa všetky deti rozhodli, že pôjdu za svojimi zábavami a potešením, a opovrhli múdrou radou starej Peggy. Iba najmladšie dieťa chvíľu zaváhalo, keď mu povedala:

„Ty zostaň so mnou, môj malý Richard, a ja ti poviem krásny príbeh.“

Ale on si chcel počas mesačného svitu natrhať materinu dúšku a trochu černíc. Tak sa rozbehol za ostatnými. Keď sa dostali z domu von, povedali:

„Naša babka hovorí, že vonku je vietor a búrka, ale nikdy nebolo lepšie počasie a obloha taká jasná. Pozrite, ako veľkolepo sa mesiac prediera cez priesvitné mraky!“

Vtedy zrazu vedľa seba zbadali malého čierneho poníka.

„Hohó!“ povedali. „To je poník starého Valentína. Určite ušiel zo svojej stajne a chce sa ísť napiť vody z nádrže.“

„Môj pekný malý poník,“ povedalo najstaršie z nich a pohladkalo ho rukou. „Nesmieš ísť veľmi ďaleko. Ja sám ťa dovediem k nádrži.“

S týmito slovami vyskočil poníkovi na chrbát. Hneď ho nasledovali aj jeho ďalší bratia, až napokon všetci sedeli obkročmo na tomto malom zvierati. Nechýbal tam ani malý Richard, ktorý nechcel zostať pozadu.

Cestou k nádrži stretli niekoľko svojich kamarátov. Všetkých z nich pozvali, aby sa tiež posadili na poníka, ktorému vôbec nevadila navyše záťaž a veselo s nimi klusal ďalej.

Čím rýchlejšie klusali, tým si deti jazdu viacej užívali a veľmi sa pritom zabávali. Zatlačili svoje nohy poníkovi do slabín a smelo volali:

„Cválaj, malý koník, nikdy predtým si na svojom chrbte neniesol takých odvážnych jazdcov!“

Medzitým sa znova zdvihol silný vietor a vlny na pobreží len tak burácali. No malému poníkovi to vôbec nevadilo. Namiesto toho, aby išiel k nádrži, veselo klusal smerom k morskému pobrežiu.

Richard zrazu zatúžil po materinej dúške a černiciach. Najstarší brat pevnejšie uchopil poníka za jeho hrivu a snažil sa ho otočiť, lebo si spomenul na modré oči Jakubovej dcéry. No ťahal a trhal jeho hrivou úplne zbytočne. Poník cválal rovno k moru a za chvíľu sa dostal až k nemu. Akonáhle pocítil vodu na svojich kopytách, hlasno zaerdžal a od vzrušenia začal veselo poskakovať. Rýchlo sa približoval k rozpeneným morským vlnám. Keď boli vlny deťom až po kolená, oľutovali svoje ľahkovážne správanie a zvolali:

„Tento prekliaty malý čierny poník je začarovaný! Len keby sme radšej počúvli radu starej babky Peggy, nič by sa nám teraz nestalo.“

Rýchlo zliezli z poníka a z posledných svojich síl sa im podarilo dostať naspäť na pobrežie, kde vyčerpané od toľkého úsilia tvrdo zaspali.

Nad ránom sa stará Peggy vybrala von, lebo sa obávala o svoje vnúčence. Hľadala ich všade na okolí, ale vôbec ich nemohla nájsť. Pýtala sa všetkých susedov, či ich niekto z nich nevidel. Nikto jej nevedel poradiť. Dozvedela sa len toľko, že jej najstarší vnuk nebol u modrookej Jakubovej dcéry.

Ako išla domov plná smútku a žiaľu za deťmi, začula v diaľke pri mori hlasné erdžanie poníka. Pomaly sa dostala na pobrežie, kde našla spať všetky svoje vnúčatá. Poník zrazu z mora vyskočil. Znova hlasno zaerdžal a odcválal preč. Vtedy sa deti začali prebúdzať. Keď zbadali svoju babku, rýchlo k nej pribehli a povedali jej:

„Babka, mali sme strašný sen!“

A odvtedy už večer, keď bol Halloween, nikdy von nevyšli.

**Koniec**

6*/ Šesť hlupákov

Andrew Lang

6. diel zo 400

belgická poviedka, počet slov 660

Kedysi dávno žila raz jedna dievčina, ktorá už dosiahla vek tridsaťsedem rokov bez toho, že by mala vôbec niekedy milenca alebo frajera, lebo bola taká pochabá, že sa s ňou nikto nechcel zosobášiť.

Avšak jedného dňa k nim prišiel jeden mladý muž, ktorý dvoril tejto mladej žene. Jej matka žiarila od radosti. Poslala svoju dcéru do pivnice natočiť za džbán piva.

Keďže sa dievčina dlho nevedela vrátiť späť, matka sa išla dolu pozrieť, že čo sa jej stalo. Našla ju sedieť na schodoch. Hlavu mala položenú na rukách a pivo medzitým tieklo po celej dlážke, lebo zabudla zatvoriť kohútik.

„Čo tam robíš?“ spýtala sa jej matka.

„Rozmýšľala som nad tým, ako pomenujem svoje prvé dieťa, keď sa zosobášim s tým mladým mužom. Lenže všetky mená v kalendári sú už obsadené.“

Matka si sadla na schody vedľa svojej dcéry a povedala:

„Moja drahá dcéra, porozmýšľam o tom s tebou.“

Otec, ktorý zostal na poschodí s mladým mužom, bol veľmi prekvapený, že ani jeho manželka, ani jeho dcéra sa nevedeli vrátiť späť. Bol na rade ísť ich pohľadať. Našiel ich sedieť na schodoch, zatiaľ čo pivo tieklo po celej dlážke z kohútika, ktorý bol úplne otvorený.

„Čo tu robíte? Pivo tečie po celej pivnici.“

„Rozmýšľali sme nad tým, aké mená dáme deťom, ktoré bude mať naša dcéra s tým mladým mužom. Lenže všetky mená v kalendári sú už obsadené.“

„Nuž,“ povedal otec, „porozmýšľam o tom s vami.“

Keďže sa ani matka, ani dcéra, a ani otec nevracali z pivnice už hodnú chvíľu, ctiteľ začínal byť netrpezlivý, tak zišiel za nimi dolu, aby sa pozrel, čo tam všetci môžu robiť. Našiel ich sedieť na schodoch a pivo tieklo po celej dlážke z kohútika, ktorý bol úplne otvorený.

„Prosím vás, čo na svete tu všetci robíte? Prečo ste sa nevrátili hore? A prečo ste nechali tiecť všetko to pivo na dlážku po celej pivnici?“

„Áno, ja viem, môj mladý chlapec,“ povedal otec, „ale keď si vezmeš našu dcéru, aké mená dáte svojim deťom? Všetky mená v kalendári sú už použité.“

Keď mladý muž počul túto odpoveď, povedal:

„Nuž dobre! Zbohom! Ja idem svojou cestou. Keď nájdem troch hlúpejších ľudí, ako ste vy, vrátim sa späť a vezmem si vašu dcéru za manželku.“

Tak pokračoval vo svojej ceste. Potom ako prešiel dlhú cestu, sa dostal do ovocného sadu. Uvidel tam hŕbu ľudí, ako oberali vlašské orechy a snažili sa ich nabrať vidlami na vozík.

„Čo tam robíte?“ spýtal sa.

„Chceme naložiť vozík orechmi, ale nejako sa nám to nedarí.“

Tak im poradil, aby si zohnali košík, orechy vložili doň a potom ich vysypali do vozíka.

„Nuž,“ povedal si pre seba, „už som našiel niekoho pochabejšieho, ako boli tí traja.“

Tak si pokračoval vo svojej ceste ďalej. Po istom čase prišiel do lesa. Tam uvidel muža, ktorý sa snažil nakŕmiť svoje prasa žaluďmi. Ale robil to tak, že sa snažil donútiť svoje prasa, aby vyšlo na strom a tam sa najedlo.

„Čo robíš, dobrý muž?“ spýtal sa.

„Chcem, aby sa moje prasa najedlo žaluďov, ale nemôžem ho dostať na tento dub.“

„Keby si sa vyštveral na strom a potriasol konármi, žalude by popadali dolu a tvoje prasa by si ich pozbieralo a najedlo by sa.“

„Ó, nikdy som nad tým takto nerozmýšľal.“

„Tak toto je ďalší hlupák,“ pomyslel si ctiteľ.

Niekde ďalej na svojej ceste stretol muža, ktorý nikdy nemal oblečené nohavice a práve sa snažil si jedny obliecť. Tak ich zavesil na strom a snažil sa do nich skočiť oboma nohami naraz.

„Bolo by oveľa lepšie, kebyže ich držíš v rukách,“ povedal mu mladý muž. „Potom vlož jednu nohu do jednej diery a druhú do druhej.“

„Ó, božemôj! Máš pravdu. Si bystrejší než ja, lebo bez teba by som na to nikdy nebol prišiel.“

Napokon teda našiel troch ľudí pochabejších ako jeho nevesta, či jej otec alebo matka. Tak sa ctiteľ vrátil naspäť a zosobášil sa s mladou ženou.

Po čase sa im narodilo množstvo múdrych detí a všetci boli veľmi šťastní.

**Koniec**

7*/ Kozie uši cisára Trójana

Andrew Lang

7. diel zo 400

srbská poviedka, počet slov 690

Kedysi dávno žil raz jeden cisár, ktorý sa volal Trójan. Mal také veľké uši ako koza. Každé ráno, keď mu holič oholil bradu a fúzy, tak sa ho spýtal, či si nevšimol na ňom niečo čudného. Každý nový holič povedal cisárovi, že má kozie uši. Hneď nato ho dal cisár popraviť.

Keďže sa toto stávalo veľmi dlho, v meste nezostal skoro žiaden holič, ktorý by mohol oholiť cisára. Napokon prišiel na rad hlavný predák Spoločnosti holičov. Ale nanešťastie predák práve vtedy, keď mal ísť za cisárom, ochorel. Tak poslal namiesto seba jedného zo svojich učňov.

Keď mládenca zaviedli ku cisárovi do izby, ten sa ho opýtal, že prečo prišiel on, a nie jeho majster. Mládenec odpovedal, že majster je chorý a že nikomu inému s touto poctou nedôveruje viacej ako jemu. Cisár bol s odpoveďou spokojný a posadil sa. Holič mu položil okolo krku látku z jemného plátna a začal ho holiť. Presne tak ako ostatní i on si všimol cisárove kozie uši. Keď skončil svoju prácu, cisár sa ho opýtal, či si nevšimol na ňom niečo divného. Mladý muž mu len pokojne odpovedal:

„Nie, vôbec nič.“

Toto cisára tak veľmi potešilo, že mu dal dvanásť dukátov a povedal: „Odteraz ma budeš holiť každý deň.“

Keď sa učeň vrátil domov, majster sa ho opýtal, že ako sa mu u cisára darilo. Mládenec mu odpovedal:

„Ó, veľmi dobre. Cisár mi povedal, že ho mám chodiť holiť každý deň, a dal mi týchto dvanásť dukátov.“ Ale o cisárových kozích ušiach nepovedal nič.

Od toho času učeň chodil pravidelne do paláca a zakaždým mu cisár zaplatil dvanásť dukátov. Po nejakom čase však toto tajomstvo v ňom doslova vrelo. Túžil po tom, aby sa s tým niekomu zdôveril. Jeho majster si na ňom všimol, že ho niečo trápi, a spýtal sa ho na to. Mládenec mu odpovedal, že ho už niekoľko mesiacov mučí jedno tajomstvo, ktoré v sebe uchováva, a túži sa s tým niekomu zdôveriť.

„No dobre, len mi dôveruj,“ povedal majster. „Ja si to tajomstvo nechám pre seba. Alebo keď chceš, povedz to svojmu kňazovi. Alebo choď na pole mimo mesta a vykop tam dieru. Potom si k nej kľakni a svoje tajomstvo pošepkaj trikrát do diery. Keď tak urobíš, dieru zahrab a vráť sa naspäť.“

Učeň si pomyslel, že to bude najlepší plán, a hneď popoludní sa vybral na lúku mimo mesta. Vykopal hlbokú dieru. Kľakol si k nej a trikrát zašepkal:

„Cisár Trójan má kozie uši.“ Ako tak povedal, uľavilo sa mu a spadlo z neho veľké bremeno. Dieru zasypal a s ľahkosťou na duši bežal domov.

Prešlo niekoľko týždňov a v diere vyrástol brezový krík, ktorý mal tri stonky rovné ako topoľ. Nejakí pastieri, ktorí neďaleko pásli svoje stádo, si všimli tento malý krík. Jeden z nich si odrezal jednu stonku a urobil si z nej flautu. Hneď na ňu aj začal hrať. Ale flauta namiesto melódie začala spievať:

„Cisár Trójan má kozie uši.“ Samozrejme že netrvalo dlho, pokým sa celé mesto dozvedelo o tejto úžasnej flaute a o tom, čo spieva. Nakoniec sa táto správa dostala aj k cisárovi do paláca. Hneď dal poslať po učňa a povedal mu:

„Čo to hovoríš všetkým mojim ľuďom?“

Vinník sa snažil brániť tým, že nikdy nikomu nepovedal, čo si všimol. Ale cisár namiesto toho, aby ho počúval, vytiahol z pošvy svoj meč. To nešťastného mládenca tak vystrašilo, že hneď sa priznal ku všetkému, čo urobil. Že to len trikrát zašepkal do zeme. Tam teraz vyrástol brezový krík. A flauty, ktoré z neho urobili, teraz spievajú tie slová, ktoré tam zašepkal. Cisár si rozkázal pripraviť kočiar. Mládenca zobral so sebou. Prišli na to miesto, kde rástol brezový krík. Bola na ňom už len jedna stonka. Tak si cisár zaželal, aby jeho sluha z poslednej stonky urobil preňho flautu. Keď bola pripravená, rozkázal svojmu komorníkovi, aby na ňu zahral. Ale hoci komorník vedel hrať na flaute, nevyšla z nej žiadna melódia, len slová:

„Cisár Trójan má kozie uši.“

Vtedy si cisár uvedomil, že zem prezradila svoje tajomstvo. Mládencovi síce daroval život, ale už mu nikdy nedovolil, aby ho holil.

**Koniec**

8*/ Vrana

Hermann Kletke

8. diel zo 400

poľská poviedka, počet slov 690

Kedysi dávno žili raz tri princezné, ktoré boli všetky ešte len veľmi mladé, krásne a čestné. Ale najmladšia z nich bola aj tak najkrajšia.

Asi pol kilometra od paláca, v ktorom bývali, stál hrad, ktorý nebol obývaný a bol takmer zrúcaninou. Avšak záhrada, ktorá ho obklopovala, bola plná kvetov. Najmladšia princezná si záhradu obľúbila a veľmi často tam chodievala.

Jedného dňa sa prechádzala sem a tam pod lipami. Vtom pred ňu spoza ružového kríka vyskočila čierna vrana. Úbohý vták bol celý roztrhaný a krvácal. Naša milá princezná bola z toho celkom nešťastná. Keď si to vrana všimla, obrátila sa k nej a povedala:

„Ja nie som v skutočnosti vrana, ale zakliaty princ, ktorý bol odsúdený na to, aby prežil svoju mladosť v biede. Ak by si chcela, princezná, mohla by si ma zachrániť. Musela by si však dať zbohom a rozlúčiť sa so všetkými svojimi ľuďmi, zostať so mnou na tomto starom hrade a robiť mi stálu spoločnosť. V ruinách tohto hradu je jedna obytná miestnosť, v ktorej je zlatá posteľ. Tam budeš musieť žiť úplne sama. Avšak nezabudni, že čokoľvek tam budeš v noci vidieť alebo počuť, nesmieš kričať. Ak len trochu vykríkneš, moje utrpenie sa ešte zdvojnásobí.“

Dobrosrdečná princezná zaraz opustila svoj domov a svoju rodinu, a ponáhľala sa ku zrúcaninám hradu. Tam sa udomácnila v miestnosti so zlatou posteľou.

Keď sa priblížila noc, ľahla si do postele. Ale hoci mala oči úplne zatvorené, zaspať sa jej nedalo. O polnoci počula niekoho prichádzať cez chodbu. Mala veľký strach a bála sa. Za chvíľu sa dvere na jej miestnosti dokorán otvorili a do izby vošla skupina čudných bytostí. Okamžite pristúpili k ohňu, čo horel v obrovskom krbe. Umiestnili naň veľký kotol s vriacou vodou. Keď tak urobili, priblížili sa k posteli, na ktorej ležalo chvejúce sa dievča. Stále kričali a vrieskali a ťahali ju smerom ku kotlu. Od strachu skoro zomrela, ale vôbec nevydala so seba žiaden hlas. Keď zrazu začula kikiríkať kohúta a všetci zlí duchovia zmizli.

Vtedy sa tam objavila vrana a s radosťou poskakovala po celej miestnosti. Čo najsrdečnejšie ďakovala princeznej za jej dobrotu a za to, že ju poslúchla. A dodala, že jej utrpenie sa už výrazne zmenšilo.

Jedna z princezniných starších sestier bola veľmi zvedavá a o všetkom sa dozvedela. Tak sa rozhodla, že pôjde svoju mladšiu sestru navštíviť na hradné zrúcanisko. Úporne a naliehavo ju prosila a naliehala na ňu, aby ju nechala stráviť noc s ňou na tom zlatom lôžku. Napokon s tým teda dobrosrdečná princezná súhlasila. Ale o polnoci, keď prišli zvláštni ľudkovia, staršia sestra s hrôzou vrieskala. Od tej doby najmladšia sestra trvala na tom, že bude na hrade dávať pozor samotná.

A tak žila celý deň osamote a keby nebola taká statočná, každú noc by bola veľmi vystrašená. Ale každý deň k nej prišla vrana, poďakovala sa jej za vytrvalosť a ubezpečila ju, že jej utrpenie je už oveľa menšie ako predtým.

A takto pominuli dva roky. Vtedy jedného dňa prišla za princeznou vrana a povedala jej: „Na budúci rok moje zakliatie pominie, lebo to už bude siedmy rok. Ale predtým ako budem môcť nadobudnúť svoju ľudskú podobu, musíš ísť do sveta a prijať niekde službu ako slúžka.“

Mladá princezná s tým zaraz súhlasila a na jeden celý rok slúžila ako slúžka. No i napriek jej pôvabnému vzhľadu, mladosti a kráse s ňou veľmi zle zaobchádzali a musela si veľa vytrpieť. Jedného dňa, keď stáčala ľan a od práce mala už celkom unavené svoje malé biele ruky, začula vedľa seba šuchot a potom výkrik radosti. Zrazu uvidela pred sebou pekného mladíka, ktorý si kľakol na nohy a pobozkal princeznej jej unavené biele ruky.

„Ja som princ,“ povedal, „ktorého si vo svoje dobrote, keď som sa potuloval po okolí v tvare čiernej vrany, oslobodila od najhorších mučení. Poď so mnou teraz na môj hrad a šťastne tam žime spoločne.“

Tak išli teda na hrad, kde si toľko vytrpeli. Ale keď tam prišli, bolo ťažké uveriť, že je to ten istý hrad, pretože všetko bolo prestavané a hrad bol celý opravený. A tam potom žili sto rokov a sto rokov mali radosti a šťastia.

**Koniec**

9*/ Chlapec a vlky

Andrew Lang

9. diel zo 400

indiánska poviedka, počet slov 740

Kedysi dávno si raz jeden indiánsky lovec postavil dom uprostred veľkého lesa. Bolo to veľmi ďaleko od celého jeho kmeňa. Mal veľmi nežné a láskavé srdce a bol veľmi uťahaný zradou a krutými skutkami svojich priateľov. Tak ich opustil. Vzal svoju manželku a svoje tri deti a odcestoval. Išli, až pokým nenašli pekné miesto blízko čistého potoka. Zoťali stromy a postavili si z nich indiánsku chatrč – vigvam. Mnoho rokov si žili šťastne a pokojne v tomto prístrešku. Nikdy toto miesto neopustili, okrem lovu divých zvierat, ktoré im slúžili ako potrava. Z ich kože si robievali aj oblečenie. Napokon však tento silný muž vážne ochorel a vedel, že jeho dni života onedlho pominú.

Tak zhromaždil okolo seba svoju rodinu a povedal im svoje posledné slová:

„Ty, moja manželka, spoločníčka mojich dní, ma budeš za niekoľko mesiacov nasledovať na ostrov požehnaných. Ale vy, deti moje, vaše životy ešte len začínajú. Máte pred sebou zlomyseľnosť, nevľúdnosť a nevďačnosť, od ktorých som ja utiekol. Napriek tomu neodídem v pokoji, pokiaľ mi nesľúbite, že sa budete navzájom ľúbiť a nikdy neopustíte svojho najmladšieho brata.“

„Sľubujeme ti to!“ odpovedali a držali sa za ruky. Vtedy lovec v pokoji zomrel.

Sotva uplynulo osem mesiacov, zomrela aj jeho manželka. Nasledovala lovca. Ale predtým prikázala svojim starším dvom deťom, aby jej sľúbili, že nikdy neopustia najmladšieho, lebo ten bol ešte len malým a slabým. A zatiaľ čo bola zem husto pokrytá snehom, dávali naňho pozor a starali sa oňho. Ale keď vyrástla tráva a zem sa znova zazelenala, starší brat zatúžil za dobrodružstvom a chcel si ísť pozrieť vigvamy do dediny, kde jeho otec strávil detstvo.

So svojím úmyslom sa zdôveril svojej sestre, ktorá mu odpovedala:

„Brat môj, rozumiem tvojej túžbe po nových priateľoch, ktorých tu nemôžeme stretnúť. Ale spomeň si na otcove slová, aby sme nenasledovali naše rôzne túžby a dávali pozor na najmladšieho z nás.“

Ale mládenec ju nepočúval a ani slovom jej neodpovedal. Vzal so sebou luk a šípy a opustil chatrč. Znovu napadal sneh a roztopil sa, ale jej starší brat sa vôbec nevrátil. Napokon srdce dievčaťa stvrdlo a ochladlo. Jej mladší brat sa jej stával bremenom. Tak mu jedného dňa povedala:

„Pozri, jedla je tu dosť na mnoho dní. Zostaň tu v tomto našom prístrešku. Ja pôjdem zatiaľ pohľadať nášho staršieho brata. Keď ho nájdem, vrátim sa domov.“

Po dlhej a náročnej ceste sa dostala do dediny, v ktorej býval jej brat. Zistila, že jej starší brat je ženatý a že je so svojou manželkou šťastný. O ňu sa tam začal zaujímať jeden odvážny mládenec, s ktorým sa zosobášila. Zostala s ním bývať v dedine. Nemyslela na nikoho iného len na svojho manžela. Na svojho mladšieho brata v lese úplne zabudla.

Keď mladý chlapec zjedol všetko jedlo v chatrči, ktoré mu nechala jeho sestra, vybral sa do lesa. Živil sa rôznymi bobuľami a korienkami. Pokiaľ slnko svietilo a zohrievalo ho, nikdy nebol hladný a bol spokojný. Ale keď prišla zima a znovu nasnežilo, bola mu zima a bol veľmi hladný. Celú noc sa ukrýval na stromoch a jedával len to, čo mu zanechali vlky zo svojej koristi. Keďže nemal žiadnych priateľov, vyhľadával ich spoločnosť. Zatiaľ čo ony hltali svoju korisť, ktorú ulovili, on si sadol blízko nich a čakal. Ako tak spolu rástli, po čase si vlky naňho zvykli a nechávali mu zo svojho jedla. Bez nich by určite bol zamrzol a v studenom snehu zomrel od hladu.

Sneh sa znovu roztopil a takisto i ľad na veľkom jazere. Vlky zišli dolu na pobrežie a mladý chlapec ich nasledoval. I stalo sa jedného dňa, že jeho starší brat bol na ryby vo svojom kanoe. Bol blízko pobrežia, keď začul hlas malého chlapca, ako spieval indiánsku pieseň:

„Brat môj, brat môj! Vlk sa zo mňa stáva! Brat môj, brat môj! Už som vlkom, koľkáže to sláva!“ A keď dospieval, začal vyť, presne tak ako vlky zvyknú.

Vtedy srdce staršiemu bratovi oťaželo a ponáhľal sa za ním, volajúc:

„Brat môj, môj malý braček, príď ku mne.“

Ale on už bol napoly vlkom a stále len opakoval svoju melódiu. Starší brat naňho neustále volal. Malý braček len smutno znovu zavyl a spolu so svojimi novými druhmi – vlkmi sa stratil v hlbokom lese.

Tak s hanbou a mučivou úzkosťou na duši sa starší brat vrátil do dediny. Tam potom celý život spolu so svojou sestrou smútili za svojím mladším bratom pre porušenie svojho sľubu až do konca svojich životov.

**Koniec**

10*/ Majster a žiak

Andrew Lang

10. diel zo 400

dánska poviedka, počet slov 760

Kedysi dávno žil raz jeden muž, ktorý mal syna, ktorý bol veľmi bystrý. Veľmi dobre vedel čítať a mal z toho veľké potešenie. Raz sa zobral a odišiel do sveta, aby sa u niekoho zamestnal. Ako tak kráčal medzi kopcami, stretol muža, ktorý sa ho spýtal, kam ide.

„Hľadám si prácu. Chcel by som niekomu vstúpiť do služby,“ povedal chlapec.

„Chcel by si slúžiť u mňa?“ spýtal sa muž.

„Ale samozrejme! Som pripravený slúžiť hocikomu,“ povedal chlapec.

„A vieš čítať?“ spýtal sa muž.

„Áno, tak dobre ako kňaz,“ odpovedal chlapec.

„Potom ťa nemôžem zamestnať,“ povedal muž. „V skutočnosti hľadám do služby niekoho, kto nevie čítať. Jeho jedinou prácou by bolo utieranie prachu z mojich kníh.“

Tak muž odišiel svojou cestou. Chlapec tam zostal stáť a pozeral za ním.

„To je škoda, že som nedostal to miesto,“ pomyslel si. „Bolo to presne to, čo by ma bavilo robiť.“ Nuž sa rozhodol, že sa pokúsi ešte raz získať tú prácu. Zašiel za kopec a prevliekol si kabát vonkajškom dovnútra, aby ho ten muž tak ľahko nespoznal. Potom prebehol cez kopec, kde sa znova stretol s tým istým mužom.

„Kamže ideš mladý chlapče?“ povedal muž, ktorý si nevšimol, že je to ten istý mládenec ako ten, ktorého stretol predtým.

„Hľadám si prácu,“ povedal chlapec.

„Chcel by si u mňa slúžiť?“

„Samozrejme že áno. Som pripravený slúžiť hocikomu,“ povedal chlapec.

„A vieš čítať?“ spýtal sa muž.

„Nie, nepoznám ani jedno písmeno,“ odpovedal chlapec.

Tak muž ho teda zobral do služby. Jedinou prácou, ktorú mal robiť, bolo utieranie prachu na majstrových knihách. Ale ako tak urobil, mu stále zostávalo plno času na to, aby ich aj čítal. Keď ich všetky prečítal, bol rovnako múdry ako jeho majster, ktorý bol veľkým čarodejníkom a vedel urobiť rôzne čarodejné kúsky. Spomedzi iného sa vedel premeniť aj na rôzne zvieratá alebo akúkoľvek inú vec, ak sa mu zažiadalo.

Keď sa naučil všetko, čo bolo v knihách, už nepovažoval za nutné zostávať v službe u čarodejníka i naďalej. Tak odtiaľ utiekol a vrátil sa domov. Čoskoro nato bol vo vedľajšej dedine trh. Chlapec povedal svojej matke, že sa naučil, ako sa zmeniť na akékoľvek zviera, aké len chce.

„Teraz,“ povedal, „sa zmením na koňa. Nech ma potom otec zoberie na trh a predá. Ja sa znova vrátim domov úplne v poriadku.“

Jeho matku tento nápad veľmi vystrašil. Ale chlapec jej povedal, že sa vôbec nemusí ničoho obávať, že všetko dobre dopadne. Tak sa zmenil na skvelého koňa. Na trhu zaň dostal jeho otec veľké množstvo peňazí. Ale potom ako bola dohodnutá cena a vyplatené peniaze, keď sa nikto nepozeral, kôň sa rýchlo premenil späť na chlapca a odišiel domov.

Správa o tom, že niekto na trhu kúpil koňa, ktorý za chvíľu zmizol, sa čoskoro rozšírila po celej krajine. Napokon sa to dostalo aj do uší čarodejníkovi.

„Aha!“ pomyslel si. „Toto je určite ten chlapec, ktorý ma oklamal a utiekol odo mňa. Ale ja ho ešte dostanem.“

Keď sa konal ďalší trh, chlapec sa znova zmenil na koňa a jeho otec ho zobral na trhovisko. Veľmi rýchlo naň našiel kupca. Zatiaľ čo zapíjali výhodnú kúpu, čarodejník išiel okolo a zbadal toho koňa. Hneď vedel, že to nie je obyčajný kôň. Tiež vošiel dnu a kupcovi ponúkol za koňa oveľa väčšiu sumu, než zaplatil. Tak ten mu ho predal.

Prvou vecou, ktorú chcel čarodejník urobiť, bolo, že zaviedol koňa ku kováčovi, ktorý mu mal do spodnej čeľuste pribiť žeravý klinec. Keď si to kôň všimol, premenil sa na holubicu, ktorá odletela vysoko do vzduchu. Čarodejník sa hneď premenil na jastraba a letel za ňou. Holubica sa premenila na zlatý prsteň, ktorý spadol nejakému dievčaťu rovno do lona. Jastrab sa premenil na muža, prišiel k dievčine a ponúkol jej za ten zlatý prsteň veľkú sumu peňazí. Lenže ona sa s prsteňom nechcela rozlúčiť. Myslela si, že jej ten prsteň spadol rovno z neba.

Avšak čarodejník jej neustále ponúkal viacej a viacej peňazí. Až sa napokon prsteň vystrašil a premenil sa na zrnko jačmeňa, ktoré spadlo na zem. Muž sa premenil na sliepku, ktorá hneď začala hľadať zrno jačmeňa. To sa však premenilo na tchora, ktorý zahryzol do sliepky tak silno, že tá sa vyľakala a utiekla do lesa, kde sa znova premenila na čarodejníka, ktorý si uvedomil, že mládenec už vie lepšie čarovať ako on, a už sa k nemu nikdy viac nepriblížil.

Tchor sa premenil znova na mládenca, ktorý sa zosobášil s tou dievčinou. A od toho času už nečaroval. Založil si rodinu a žil dlhé roky v pokoji a zdraví.

**Koniec**

11*/ Čarovný nôž

Andrew Lang

11. diel zo 400

srbská poviedka, počet slov 760

Kedysi dávno žil raz jeden mladý muž, ktorý sa rozhodol, že sa zosobáši len s dievčaťom, ktoré má vo svojich žilách kráľovskú krv. Jedného dňa pozbieral všetku svoju odvahu a odišiel do paláca, aby požiadal cisára o ruku jeho dcéry. Cisár nebol veľmi nadšený myšlienkou, aby mu dal za manželku svoju jedinú dcéru. Ale keďže bol veľmi zdvorilý, povedal:

„Nuž dobre, syn môj, ak sa ti podarí získať princeznú, bude tvoja. Podmienky sú tieto: Do ôsmich dní musíš skrotiť a priviesť ku mne tri kone, ktoré ešte nemali pána. Prvý má byť čisto biely, druhý červený ako líška s čiernou hlavou, tretí čierny ako uhoľ s bielou hlavou a nohami. Okrem toho musíš priniesť ako dar cisárovnej, mojej manželke, toľko zlata, koľko tie tri kone dokážu uniesť.“

Mladý muž so zúfalstvom počúval tieto slová. Ale s námahou cisárovi poďakoval za jeho láskavosť a odišiel z paláca. Premýšľal nad tým, ako sa mu podarí splniť úlohu, ktorú mu cisár pridelil.

Našťastie preňho cisárova dcéra začula všetko, čo povedal jej otec. Počas ich rozhovoru nakukla spoza závesu a uvidela mládenca. I pomyslela si o ňom, že je rúčejší než hocikto iný, koho kedy videla.

Tak sa teda náhlivo vrátila do svojej vlastnej izby a napísala mu list, ktorý dala dôveryhodnej slúžke, aby mu ho odniesla. Žiadala v ňom svojho pytača, že ak si ju naozaj želá za manželku, aby skoro ráno nasledujúci deň prišiel za ňou do jej izieb a bez jej rady nič nepodnikal.

Počas tej istej noci, keď jej otec spal, sa potichu vkradla do jeho izby a zo skrine, kde uchovával svoje poklady, vybrala čarovný nôž. A predtým ako išla spať, ho starostlivo ukryla na bezpečné miesto.

Nasledujúce ráno, práve keď začalo vychádzať slnko, princeznina pestúnka priviedla mladého muža do jej apartmánu. Niekoľko minút ani jeden z nich nerozprával. Len stáli oproti sebe a radostne sa držali za ruky. Napokon obaja naraz zvolali, že sa budú ľúbiť navzájom a nič na svete okrem smrti ich už nerozdelí. Potom deva povedala:

„Vezmi si môjho koňa a cválaj na ňom cez les smerom na západ, až pokým neprídeš k hore s tromi vrcholmi. Keď sa tam dostaneš, choď chvíľu doprava a potom zaboč doľava. Ocitneš sa na slnečnej lúke, kde sa pasie mnoho koní. Z nich musíš vybrať tri, ktoré ti opísal môj otec. Ak budú plaché a nedovolia ti, aby si sa k nim priblížil, vytiahni tento nôž a podrž ho na slnku. Slnečné lúče osvietia celú lúku. Potom sa všetky kone k tebe spoločne priblížia a nechajú sa odviesť. Vyber z nich tri, ktoré potrebuješ. Bezpečne pôjdu s tebou. Potom sa rozhliadni okolo seba. Nájdeš tam cyprusový strom, ktorého korene sú z mosadze, konáre zo striebra a listy zo zlata. Choď k nemu a svojím nožom odrež jeho korene. Pod stromom nájdeš nespočetné množstvo vriec so zlatom. Nalož z nich na kone, koľko len vládzu uniesť, a vráť sa ku môjmu otcovi. Povedz mu, že si splnil svoju úlohu a že ma požaduješ za svoju manželku.“

Princezná mu povedala všetko, čo bolo nevyhnutné, a teraz bolo na mladom mužovi spraviť svoju časť. Zobral nôž, ukryl si ho za opasok a nasadol na svojho koňa. Potom išiel hľadať slnečnú lúku. To sa mu podarilo bez väčších ťažkostí. Kone na lúke však boli také plaché, že ako sa k nim priblížil, hneď odcválali preč. Tak vytiahol svoj nôž a podržal ho na slnku. Takmer okamžite sa tam rozhostilo také žiarivé svetlo, že celá lúka sa priam kúpala v slnečných lúčoch. Kone sa zhromaždili okolo neho. Ako vedľa nich prechádzal, každý z nich pred ním padol na kolená, aby mu vzdal česť.

Ale on si vybral len tie tri, ktoré mu cisár opísal. Hodvábnym povrazom ich priviazal ku svojmu vlastnému koňovi. Potom sa poobzeral okolo seba. Hľadal cyprusový strom. Ten stál osamote na jednom konci lúky. Behom chvíľky bol pri ňom. Nožom odhrabal zem pri jeho kmeni a odrezal mosadzné korene.

Hlboko v zemi pod nimi našiel zahrabaný zlatý poklad, ktorý tam bol naukladaný vo vreciach. S veľkou námahou ich zo skrýše povyberal a jeden po druhom začal nakladať na kone. Keď už kone nevládali viacej odniesť, zaviedol ich k cisárovi.

Keď ho cisár uvidel, bol veľmi prekvapený. Vôbec nevedel uhádnuť, ako sa mladému mužovi podarilo splniť úlohu. Po svadobnom obrade sa spýtal svojho nového zaťa, že aké veno chce pre svoju nevestu. No ženích mu len odpovedal:

„Šľachetný cisár! Všetko, čo si želám, je, aby som mal tvoju dcéru za svoju manželku a navždy mohol používať tvoj čarovný nôž.“

**Koniec**

12*/ Bystrý tkáč

Frédéric Macler (frederik makle)

12. diel zo 400

arménska poviedka, počet slov 760

Kedysi dávno sedel kráľ ďalekej krajiny na tróne, počúval sťažnosti svojho ľudu a súdil medzi nimi. V to ráno bolo menej prípadov na riešenie ako zvyčajne a kráľ sa už chystal vstať a odísť do svojich záhrad. Keď vtom sa vonku náhle ozval ruch, vošiel pán najvyšší komorník a spýtal sa, či by Jeho Veličenstvo milostivo prijalo veľvyslanca mocného cisára, ktorý žije na východe a ktorého sa okolití panovníci veľmi obávajú. Kráľ, ktorý sa ho obával rovnako ako ostatní, prikázal, aby vyslanca okamžite prijali a aby na jeho počesť pripravili hostinu. Potom sa opäť usadil na trón a premýšľal o tom, čo mu vyslanec bude chcieť povedať.

Vyslanec nepovedal nič. Pristúpil k trónu, kde ho čakal kráľ, a zohol sa, pričom na podlahe tyčou, ktorú držal v ruke, obkreslil čierny kruh okolo celého trónu. Potom si sadol na stoličku, ktorá bola nablízku, a viac si nikoho nevšímal.

Kráľ a jeho dvorania boli z tohto zvláštneho správania rovnako zmätení ako i rozzúrení. Ale vyslanec sedel pokojne a nehybne ako obraz, a čoskoro im bolo jasné, že od neho nedostanú žiadne vysvetlenie. Narýchlo zavolali ministrov na poradu, ale ani jeden z nich nedokázal na túto tému vrhnúť žiadne vysvetlenie. Kráľa to rozzúrilo viac ako kedykoľvek predtým a povedal im, že ak do západu slnka nenájdu niekoho, kto bude schopný záhadu vyriešiť, tak ich všetkých dá obesiť.

Kráľ bol, ako ministri vedeli, mužom svojho slova, a tak rýchlo rozdelili mesto na štvrte, aby mohli navštíviť dom za domom a vypočuť obyvateľov, či vedia pochopiť, ako sa veľvyslanec zachoval.

Väčšina z nich dostala iba nechápavý pohľad, ale jeden z nich bol našťastie pozornejší ako ostatní. Keď vošiel do prázdneho domčeka, kde sa hojdala hojdačka sama od seba, začal si myslieť, že by sa mu oplatilo vidieť majiteľa. Otvoril dvere vedúce do ďalšej miestnosti a našiel druhú hojdačku, ktorá sa jemne hojdala rovnako ako tá prvá, a z okna uvidel záhon kukurice a vŕbu, ktorá sa neustále pohybovala bez vetra, aby odplašila vrabce.

Cítil sa čoraz zvedavejší, zostúpil po schodoch a ocitol sa vo veľkej svetlej dielni, v ktorej sedel tkáč pri krosnách. Tkáč však iba viedol nite, pretože stroj, ktorý vynašiel, aby uviedol do pohybu hojdačky a prúty na vŕbe, zabezpečoval chod krosien.

Keď minister uvidel veľké koleso stojace v rohu a uhádol, na čo slúži, tak si s úľavou vydýchol. Ak by tkáč neuhádol hádanku, aspoň by mohol ministra naviesť na správnu stopu. Bez ďalších rečí teda vyrozprával príbeh o veľvyslancovi a jeho kruhu a na záver vyhlásil, že ten, kto dokáže vysvetliť jeho význam, bude bohato odmenený.

„Poď hneď so mnou,“ povedal. „Slnko je nízko na oblohe a nie je času nazvyš.“

Tkáč chvíľu premýšľal a potom prešiel k oknu, za ktorým ležal kurník s dvoma kĺbovými kosťami. Zdvihol ich, vzal sliepku z kurína a schoval si ju pod pazuchu.

„Som pripravený,“ odpovedal a obrátil sa k ministrovi.

V sále kráľ stále sedel na tróne a vyslanec bez pohnutia sedel na stoličke blízko neho a čakal na jeho odpoveď. Tkáč dal ministrovi znamenie, aby zostal na svojom mieste. Pristúpil k vyslancovi a položil kĺbové kosti na zem vedľa neho. Vyslanec ako odpoveď vytiahol z vrecka hrsť prosných semien a rozsypal ich okolo seba. Tkáč na ne položil sliepku, ktorá ich v okamihu vyzobala. Vtedy vyslanec bez slova vstal a odišiel.

Hneď ako opustil sálu, kráľ pokynul na tkáča.

„Zdá sa, že len ty si uhádol hádanku,“ povedal, „a veľká bude tvoja odmena. Ale povedz mi, prosím ťa, čo to všetko znamená?“

„Význam týchto znamení, ó, vznešený kráľ,“ odpovedal tkáč, „je takýto: Kruh, ktorý nakreslil vyslanec okolo tvojho trónu, je cisárovým posolstvom a znamená: „Ak pošlem vojsko a obkľúčim tvoje hlavné mesto, zložíš zbrane?“ Kĺbové kosti, ktoré som pred neho položil, mu hovorili: „V porovnaní s nami ste len deti. Hračky, ako sú tieto, sú pre vás jedinou vhodnou zábavou.“ Proso, ktoré rozsypal, bolo symbolom počtu vojakov, ktorých môže jeho pán priviesť do boja. Ale podľa sliepky, ktorá semeno vyzobala, pochopil, že jeden náš muž môže zničiť celé ich vojsko. Myslím si,“ dodal, „že jeho cisár nevyhlási vojnu.“

„Zachránil si mňa i moju česť,“ zvolal kráľ, „a štedro ťa odmením bohatstvom a slávou. Povedz si odmenu, ktorú požaduješ a budeš ju mať až do polovice môjho kráľovstva.“

„Malý statok za bránami mesta ako podiel do manželstva pre moju dcéru, to je všetko, čo žiadam,“ odpovedal tkáč a to bolo všetko, čo chcel prijať. „Ešte toľko, ó, vznešený kráľ,“ boli jeho slová na rozlúčku, „chcel by som ťa poprosiť, aby si si pamätal, že aj tkáči majú pre štát hodnotu a že sú niekedy dokonca bystrejší ako ministri!“

**Koniec**

13*/ Košeľový golier

Hans Christian Andersen

13. diel zo 400

dánska rozprávka, počet slov 770

Kedysi dávno žil raz jeden obdivuhodný džentlmen. Jeho celý majetok na tomto svete pozostával z obuváka a kefy na vlasy. Ale mal aj najkrajší košeľový golier na svete, o ktorom sa teraz dozvieme príbeh.

Tento košeľový golier bol už taký starý, že pomýšľal na sobáš. I stalo sa jedného dňa, že sa spolu s podväzkom dostal do koryta na pranie.

„Ahoj!“ povedal golier. „Nikdy predtým som nevidel niečo takého tenkého, jemného, elegantného, a pekného! Môžem sa spýtať na tvoje meno?“

„Ja ti ho nepoviem,“ odpovedal podväzok.

„Na ktorom mieste zvyčajne bývaš?“ spýtal sa golier.

Ale podväzok bol zahanbený a nemyslel si, že by bolo vhodné niečo odpovedať.

„Možnože si opasok?“ spýtal sa golier. „Alebo ozdobný pás? Pretože vidím, že sa určite používaš aj ako ozdoba, moja pekná slečna!“

„Nemal by si sa so mnou rozprávať!“ odpovedala slečna Podväzková. „Som si istá, že som ti na to nedala žiadne povolenie!“

„Keď je niekto taký pekný ako ty,“ povedal pán Golier, „nie je to dostatočne vyzývavé na rozhovor?“

„Choď preč! Nechoď ku mne tak blízko!“ povedala slečna Podväzková. „Vyzeráš byť džentlmen!“

„A aj ním som a veľmi nóbl džentlmen!“ povedal pán Golier. „Vlastním obuvák a kefu na vlasy!“ To však nebola pravda. Tie veci patrili jeho pánovi. Lenže on sa veľmi rád vychvaľoval.

„Nechoď ku mne tak blízko!“ povedala slečna Podväzková. „Nie som zvyknutá na takéto zaobchádzanie!“

„Aká pretvárka!“ povedal pán Golier.

Potom ich vzali z koryta na pranie, naškrobili a zavesili na stoličku, aby vyschli na slnku. Napokon ich položili na žehliacu dosku. Prišla k nim žeravá žehlička.

„Pani vdova!“ povedal košeľový golier. „Drahá pani vdova! Zo mňa sa stáva niekto úplne iný. Všetky moje záhyby vychádzajú na povrch. Pozor! Veď ty do mňa vypaľuješ dieru! Ach! Prestaň, prosím ťa!“

„Ty otrhaná handra!“ povedala žehlička. Hrdo cestovala po košeľovom golieri. Myslela si, že je parný stroj a že by mala na stanici ťahať nákladné vlaky.

„Otrhaná handra!“ povedala.

Košeľový golier bol na okraji dosť roztrhnutý, tak nožnice odrezali vyčnievajúce nite.

„Ó!“ povedal pán Golier. „Ty musíš byť tanečnica! Ako vysoko dokážeš vykopnúť nohou! Toto je najkrajšia vec, ktorú som kedy len videl! Nikto ťa nedokáže napodobniť!“

„Ty by si mala byť vojvodkyňa!“ povedal golier. „Moje celé vlastníctvo pozostáva z nóbl džentlmena, obuváka a kefy na vlasy. Keby som len mal vojvodstvo!“

„Čože? On sa chce so mnou zosobášiť?“ povedali nožnice a ostro zastrihli do goliera. Takže už nebol dobrý na nič a museli ho odložiť nabok.

„Nuž, musím dať svoju ponuku kefe na vlasy!“ pomyslel si košeľový golier. „To je priam úžasné, aké nádherné vlasy máš, madam! Nepomýšľala si ešte na sobáš?“

„Ale áno, už som na to myslela!“ odpovedala kefa na vlasy. „Som zasnúbená s obuvákom!“

„Zasnúbená!“ zvolal košeľový golier. Teraz už nebol nikto, s kým by sa mohol zosobášiť. Tak sa rozhodol pohŕdať manželstvom.

Čas sa míňal a košeľový golier sa ocitol vo vreci s handrami do továrne na papier. Boli tam rôzne druhy handier, jemné na jednej kope a hrubšie na druhej. Presne tak ako to malo byť. Všetky mali toho dosť čo rozprávať. Najviacej toho rozprával košeľový golier, pretože bol beznádejný chvastúň.

A tak sa aj stalo! Spravili z neho biely papier, na ktorý sa dá vytlačiť tento príbeh. A to pretože sa tak strašne vychvaľoval vecami, ktoré neboli pravdou. I my by sme si to mali vziať k srdcu, aby sa nám niečo také nestalo. Keďže nevieme, či niekedy neskončíme vo vreci na handry a nespravia z nás biely papier, na ktorý vytlačia celý náš príbeh, dokonca i tie najtajnejšie záležitosti. Takže keď ideme do sveta, musíme mať vždy na pamäti príbeh o bielom golieri.

**Koniec**