Přeložila Lenka Uhlířová

Všechny postavy a události v této knize s výjimkou těch dobře známých

z veřejné sféry jsou fiktivní a jakákoli podobnost se skutečnými osobami,

žijícími či zemřelými, je čistě náhodná.

A TRICK OF THE LIGHT

Copyright © 2010 by Three Pines Creations, Inc.

All rights reserved.

Excerpt from ‘Up’ from Morning in the Burned House by Margaret Atwood.

Copyright © 1995. Published by McClelland & Stewart in Canada, and

Houghton Mifflin Harcourt Publishing Company in the US. Used with

permission of the author and her publishers (in their respective territories)

and the author’s agent, Curtis Brown Group Ltd.,

London, acting on behalf of Margaret Atwood. All rights reserved.

Excerpts from the book Alcoholics Anonymous, copyright 1939,

is used by kind permission of AA World Services.

‘Not Waving But Drowning’ by Stevie Smith is used by permission of the

Estate of James MacGibbon.

Translation © Lenka Uhlířová, 2018

ISBN 978-80-242-9265-6

Obsah

JEDNA

DVĚ

TŘI

ČTYŘI

PĚT

ŠEST

SEDM

OSM

DEVĚT

DESET

JEDENÁCT

DVANÁCT

TŘINÁCT

ČTRNÁCT

PATNÁCT

ŠESTNÁCT

SEDMNÁCT

OSMNÁCT

DEVATENÁCT

DVACET

DVACET JEDNA

DVACET DVA

DVACET TŘI

DVACET  ČTYŘI

DVACET PĚT

DVACET   ŠEST

DVACET SEDM

DVACET OSM

DVACET DEVĚT

TŘICET

PODĚKOVÁNÍ

Pro Sharon, Margaret, Louise a všechny úžasné ženy,

které mi pomohly najít klidné místo na slunci.

 JEDNA

Ne, ne, ne, pomyslela si Clara Morrowová na cestě k zavřeným dveřím.

Skrz mléčné sklo viděla, jak se za nimi sem a tam míhají stíny, tvary podobné přízrakům. Objevují se a zase mizí. Pokřivené, ale stále lidské.

Dál mrtvý nářky kopil.

Ta slova jí probíhala hlavou celý den, objevovala se a zase mizela. Báseň, napůl zapamatovaná. Slova vyplula ke hladině, pak se zas potopila. Tělo básně zůstávalo mimo její dosah.

Jak byl zbytek? Připadalo jí to důležité. Ne, ne, ne.

Rozmazané postavy na opačném konci dlouhé chodby se zdály téměř tekuté nebo vytvořené z kouře. Byly tam, ale nehmotné. Prchavé. Jako pára.

Toužila se také vypařit.

Tak tohle je ono. Konec cesty. Ne jen dnešní cesty, kdy se svým manželem Peterem přijela z malé quebecké vesničky do montrealského Musée d’Art Contemporain, na místo, které dobře znali. Důvěrně. Jak často do toho muzea jezdili obdivovat něčí novou výstavu? Podpořit kamaráda, kolegu malíře? Nebo jen tiše posedět uprostřed elegantní galerie, uprostřed všedního dne, kdy se zbytek města zdržoval v práci?

Jejich prací bylo umění. Víc než jen prací. Muselo být. Proč by se jinak vystavovali tolika letům samoty? A neúspěchů? Mlčení ze strany zaraženého, dokonce zmateného uměleckého světa?

Ona i Peter denně usilovně pracovali v malé vesničce ve svých malých ateliérech a žili své malé životy. Šťastné životy. Ale stejně toužili po něčem víc.

Clara udělala dalších několik kroků dlouhou, předlouhou chodbou dlážděnou bílým mramorem.

Tohle bylo její „víc“. Za těmi dveřmi. Konečně. Cíl, ke kterému se snažila dopracovat, ke kterému celý život směřovala. Její první dětský sen, její poslední sen z dnešního rána o téměř padesát let později ležel na konci té tvrdé bílé chodby.

Oba čekali, že těmi dveřmi jako první projde Peter. Byl na výtvarném poli mnohem úspěšnější, se svými výtečnými studiemi života v detailním záběru. Natolik detailním, že se zobrazovaná součást přirozeného světa jevila zkreslená a abstraktní. Už nebyla k poznání.

Peter vzal něco přirozeného a způsobil, že se to jevilo nepřirozeně.

Lidi mu to zbaštili. Naštěstí. Díky tomu měli na stole jídlo a vlky, kteří soustavně kroužili kolem jejich malého domku ve Three Pines, to drželo dál ode dveří. Díky Peterovi a jeho umění.

Clara k němu zalétla očima. Šel kousek před ní a na pohledném obličeji mu hrál úsměv. Věděla, že většina lidí by ji při prvním setkání na jeho manželku nikdy netipovala. Čekali by, že jeho partnerkou bude nějaká štíhlá obchodní ředitelka s bílým vínem v elegantní ruce. Příklad přirozeného výběru. Svůj k svému.

Distingovaný umělec s prošedivělými vlasy a ušlechtilými rysy si přece nemohl vybrat tu ženskou s pivem v rukou připomínajících boxerské rukavice. A s paštikou v kudrnatých, věčně zacuchaných vlasech. S ateliérem plným soch vyrobených ze starých součástek z traktoru a obrazů okřídlených zelných hlávek.

Ne. Peter Morrow si nemohl vybrat ji. To by bylo nepřirozené.

A přece si ji zvolil.

A ona si vybrala jeho.

Clara by se usmála, kdyby si nebyla poměrně dost jistá, že bude zvracet.

Ne, ne, ne, pomyslela si znovu, zatímco sledovala, jak Peter cílevědomě kráčí k těm zavřeným dveřím a k přízrakům čekajícím, až budou moct vynést svůj rozsudek. Nad ní.

Jak Clara pomalu postupovala kupředu, poháněná nepopiratelnou silou tvořenou hrubou směsicí vzrušení a strachu, vytrácelo se jí z rukou teplo i cit. Chtělo se jí rozeběhnout se k těm dveřím, rozrazit je dokořán a zařvat: „Tak jsem tady!“

Hlavně se ale chtěla otočit a utéct, schovat se.

Klopýtat zpátky tou dlouhou, předlouhou chodbou naplněnou světlem, uměním, mramorem. Přiznat, že udělala chybu. Že dala špatnou odpověď, když se jí ptali, jestli by se jí líbilo mít samostatnou výstavu. V Musée.

Když se jí ptali, jestli by se jí líbilo, kdyby se jí vyplnily všechny sny.

Dala špatnou odpověď. Řekla ano. A to ji dovedlo až sem. Někdo jí lhal. Nebo jí neřekl celou pravdu. Ve svých snech, jen ve svých snech, které si přehrávala už od dětství, měla samostatnou výstavu Musée d’Art Contemporain. Kráčela touhle chodbou.

Vyrovnaná a klidná. Krásná a štíhlá. Oduševnělá a oblíbená. Do čekající náruče zbožňujícího světa.

Nebyla tam žádná hrůza. Žádná nevolnost. Žádná stvoření za matným sklem, která čekají, až ji budou moct sežrat. Rozpitvat ji. Ponížit ji i její výtvory.

Někdo jí lhal. Neřekli jí, že tam může čekat i něco jiného. Neúspěch.

Ne, ne, ne, pomyslela si Clara. Dál mrtvý nářky kopil.

Jak byl zbytek té básně? Proč si nemůže vzpomenout?

Teď, ani ne metr od konce své cesty, nechtěla nic než utéct domů do Three Pines. Otevřít dřevěnou branku. Rozběhnout se po pěšince lemované rozkvetlými jabloněmi. Zabouchnout za sebou vchodové dveře. Opřít se o ně. Zamknout je. Přitisknout tělo k nim a svět nechat venku.

Teď, příliš pozdě, už věděla, kdo jí lhal. To ona sama.

Clařino srdce se vrhalo proti žebrům jako zvířátko zavřené v kleci, zoufale toužící uniknout. Uvědomila si, že zadržuje dech, a napadlo ji, jak asi dlouho. Aby si to vynahradila, začala dýchat zrychleně.

Peter něco povídal, avšak jeho hlas zněl zastřeně, odněkud z dálky. Utopil se v tom jeku v její hlavě a bušení v jejím hrudníku.

A v hluku, který se stále hlasitěji ozýval zpoza těch dveří.

Jak se k nim blížili.

„Bude to moc prima,“ ujišťoval ji Peter s povzbudivým úsměvem.

Clara otevřela dlaň a upustila kabelku. Dopadla na podlahu s plesknutím, poněvadž byla úplně prázdná, obsahovala jen mentolové pastilky a maličký štětec z její první sady malování podle čísel, kterou jí dala babička.

Clara klesla na kolena, předstírala, že do sevřené ruky sbírá neviditelné věci. Sklonila hlavu ve snaze popadnout dech a uvažovala, jestli omdlí.

„Zhluboka nadechnout,“ uslyšela, „pomalu vydechnout.“

Clara odvrátila pohled od kabelky na lesklé mramorové podlaze a upřela ho na muže, který přidřepl proti ní.

Nebyl to Peter.

Místo něj uviděla svého kamaráda a souseda ze Three Pines, Oliviera Brulého. Klekl si vedle ní, podíval se na ni a jeho laskavé oči působily na topící se ženu jako záchranný kruh. Přidržela se jich.

„Zhluboka nadechnout,“ zašeptal. Hlas měl klidný. Tohle byla jejich soukromá krize. Jejich soukromá záchrana.

Zhluboka se nadechla.

„Já to asi nezvládnu.“ Clara se zakymácela dopředu, bylo jí mdlo.

Cítila, jak se kolem ní svírají zdi, a na podlaze kus před sebou viděla Peterovy naleštěné černé kožené boty. Tam, kde se konečně zastavil. Nepostrádal ji hned. Nevšiml si, že jeho žena klečí na podlaze.

„Já vím,“ pošeptal jí Olivier. „Ale taky tě znám. Ať už ve stoje, nebo na kolenou, těmi dveřmi projdeš.“ Kývl hlavou ke konci chodby, ale ani na chvilku nepřerušil oční kontakt. „Takže při tom klidně můžeš i stát.“

„Ještě není pozdě.“ Clara se mu pátravě zahleděla do obličeje. Prohlížela si jeho hedvábné blond vlasy a vrásky viditelné jen hodně zblízka. Víc vrásek, než by osmatřicetiletý muž měl mít. „Můžu jít pryč. Vrátit se domů.“

Olivierův laskavý obličej zmizel a ona znovu uviděla svou zahradu, jak ji měla před očima ráno, ještě než slunce rozptýlilo mlžný opar. Její holínky, voňavé rané růže i pozdní pivoňky byly zmáčené vydatnou rosou. Posadila se za domem na dřevěnou lavičku se svou ranní kávou a myslela na den, který ji čeká.

Ani jednou si nepředstavila samu sebe zhroucenou na podlaze. V hrůze. Jak touží zmizet. Vrátit se do své zahrady.

Ovšem Olivier měl pravdu. Nevrátí se. Ještě ne.

Ne, ne, ne. Bude muset projít tamtěmi dveřmi. Jimi teď vede jediná cesta domů.

„Pomalu vydechnout,“ pošeptal jí Olivier s úsměvem.

Clara se zasmála a vydechla. „Byla by z tebe dobrá porodní bába.“

„Co to tam vy dva dole provádíte?“ zeptal se Gabri, když se zadíval na Claru a svého partnera. „Vím, co tak obvykle dělá Olivier, a doufám, že to není ono.“ Otočil se k Peterovi. „I když by se tím asi vysvětloval ten smích.“

„Připravená?“ Olivier podal Claře její kabelku a oba se postavili.

Gabri, který se od Oliviera nikdy moc nevzdaloval, sevřel Claru v medvědím objetí. „Jsi v pořádku?“ Pozorně si ji prohlédl. Byl pěkně tlustý, i když Gabri dával přednost výrazu „urostlý“, a čelo neměl zbrázděné vráskami jako jeho partner.

„Jsem v pohodě,“ odpověděla Clara.

„V prdeli, otravná, hrubá, osamělá a děsně egoistická? Ruthino V POHODĚ?“ zeptal se Gabri.

„Přesně tak.“

„Bezva. Já jsem na tom stejně. I všichni ostatní tady,“ ukázal Gabri ke dveřím. „Na rozdíl od tebe ale nejsou špičkoví umělci se samostatnou výstavou. Takže jsi zároveň v pohodě i slavná.“

„Jdeš?“ zeptal se Peter, mávl na Claru a usmál se.

Zaváhala, pak vzala Petera za ruku a společně vykročili chodbou, ale hlasitá ozvěna jejich kroků stejně nedokázala přehlušit veselí vládnoucí na druhé straně dveří.

Oni se smějí, pomyslela si Clara. Smějí se mým obrazům. V tom okamžiku vyplul na hladinu zbytek té básně. Ne, ne, ne, pomyslela si Clara. Dál mrtvý nářky kopil.

Celý život jsem byl moc daleko a nemával, já se topil.

K Armandu Gamachovi z dálky doléhal halas hrajících si dětí. Přestože na ně přes jarní olistění javorů neviděl, věděl, odkud se nese. Z parku přes ulici. Občas tam rád sedával a předstíral, že to výskání a smích vydávají jeho malé vnučky, Florence a Zora. Představoval si, že v tom parku sedí jeho syn Daniel s Roslyn a dohlížejí na své děti. A brzy ruku v ruce přejdou přes tu klidnou ulici v samém středu velkého města na večeři. Nebo se on s Reine-Marie připojí k nim. Budou hrát na honěnou nebo křápanou.

Rád předstíral, že nejsou tisíce kilometrů daleko, až v Paříži.

Většinou ale prostě jen poslouchal výskání, pištění a smích dětí ze sousedství. A usmíval se. Odpočíval.

Gamache sáhl po pivu a sklonil časopis L’Observateur na kolena. Na balkoně proti němu seděla jeho žena, Reine-Marie. I ona v tom nečekaně teplém červnovém dni popíjela studené pivo, ale její výtisk La Presse ležel složený na stolku a Reine-Marie hleděla do dálky.

„Na co myslíš?“ zeptal se jí.

„Jen jsem se zatoulala v myšlenkách.“

Chvíli mlčel a díval se na ni. Vlasy už měla dost šedivé, ovšem on na tom byl stejně. Léta si je barvila na kaštanovou, ale nedávno s tím přestala. Byl rád. Stejně jako jemu jí táhlo na šedesát a takhle má manželský pár jejich věku vypadat. Když má štěstí.

Ne jako modelky a modelové, s nimi by si je nikdo nespletl. Armand Gamache nebyl obézní, ale robustně stavěný. Pokud by do domu zavítal někdo cizí, mohl by monsieur Gamache považovat za tichého akademika, třeba profesora historie nebo literatury na Montrealské univerzitě.

Ovšem to by se mýlil.

V jejich rozlehlém bytě byly knihy všude. Dějiny, biografie, romány, pojednání o quebeckých starožitnostech, poezie. Uspořádané v knihovnách. V podstatě na každém stole ležela přinejmenším jedna kniha, k tomu často několik časopisů. A na odkládacím stolku před krbem roztroušená víkendová vydání novin. Pokud by návštěvník byl všímavý typ a dostal se v bytě až do Gamachovy pracovny, možná by uviděl, jaký příběh ty knihy vyprávějí.

Brzy by zjistil, že se nenachází v bytě penzionovaného profesora francouzské literatury. Police byly plné rozborů starých případů, publikací z oblasti medicíny a forenzních věd, vedle nichž stály svazky o napoleonských válkách a obecném právu, otiscích prstů, DNA, zraněních a zbraních.

O vraždách. Pracovna Armanda Gamache jich byla plná.

I mezi mrtvými se ale stejně našlo místo pro filozofická pojednání a poezii.

Jak Gamache na balkoně sledoval Reine-Marie, znovu ho zaplavila jistota, že se oženil nad svou úroveň. Ne pokud šlo o společenské postavení nebo akademické vzdělání, ale nikdy nedokázal setřást podezření, že měl opravdu hodně velkou kliku.

Armand Gamache věděl, že ho v životě potkala spousta štěstí, ale nic se nevyrovnalo skutečnosti, že pětatřicet let miloval stejnou ženu. Snad jen ten neskutečný záchvěv štěstěny, který zařídil, že i ona milovala jeho.

Upřela na něj modré oči. „Vlastně jsem myslela na Clařinu vernisáž.“

„Co?“

„A že musíme brzy vyrazit.“

„To je fakt.“ Podíval se na hodinky. Bylo pět minut po páté. Slavnostní zahájení Clařiny samostatné výstavy začalo v Musée v pět a skončí v sedm. „Jakmile dorazí David.“

Jejich zeť už měl půl hodiny zpoždění a Gamache nakoukl dovnitř do bytu. V obývacím pokoji sotva rozeznal, že si jejich dcera Annie čte a jeho zástupce Jean Guy Beauvoir naproti ní drbe Henriho za pozoruhodně velkýma ušima. Mladý německý ovčák Gamachových by tak mohl zůstat celý den a jen se přitom připitoměle zubit.

Jean Guy a Annie si jeden druhého nevšímali. Gamache se pousmál. Aspoň po sobě přes pokoj nemetají urážky nebo něco horšího.

„Chtěla bys už jít?“ nadhodil Armand. „Můžeme zavolat Davidovi na mobil a říct mu, že se sejdeme tam.“

„Co mu dát ještě pár minut?“

Gamache přikývl a zvedl časopis, ale pak ho zase sklonil.

„Máš ještě něco na srdci?“

Reine-Marie zaváhala a pak se usmála. „Jen jsem si říkala, jak se asi ohledně té vernisáže cítíš. A napadlo mě, jestli schválně nezdržuješ.“

Armand překvapeně zvedl obočí.

Jean Guy Beauvoir hnětl Henriho uši a díval se na mladou ženu naproti sobě. Znal ji už patnáct let, od doby, kdy byl ještě zelenáč na vraždách a ona nemotorná, panovačná patnáctka.

Děti neměl v lásce. Rozhodně ne přechytralé puberťačky. Ale Annie Gamachovou se snažil mít rád, i kdyby jen proto, že to byla šéfova dcera.

Snažil se a snažil a snažil. A nakonec – Uspěl.

Teď mu táhlo na čtyřicet a ona se blížila ke třicítce. Byla právnička. Vdaná. Pořád nemotorná a panovačná. Jenže on se snažil tak usilovně, že to konečně prohlédl. Viděl její smích nefalšovaného veselí, viděl ji poslouchat děsivě nudné lidi, jako by vykládali něco bůhvíjak strhujícího. Vypadala, jako by byla upřímně ráda, že je vidí. Jako by něco znamenali. Viděl ji tancovat s vlajícíma rukama a hlavou zvrácenou dozadu. S rozzářenýma očima.

A cítil její ruku ve své. Jen jednou.

V nemocnici. Vracel se zpátky z velké dálky. Probojovával se bolestí a temnotou k tomu neznámému, ale něžnému doteku. Věděl, že nepatří jeho ženě Enid. K jejímu ptačímu sevření by se nevracel. Tahle dlaň byla ale velká, jistá a teplá. A lákala ho zpátky.

Otevřel oči a uviděl, jak se na něj ustaraně dívá Annie Gamachová. Divil se, proč tam je. A pak si uvědomil proč.

Protože neměla kam jinam jít. Neměla žádnou jinou nemocniční postel, ke které by se mohla posadit.

Protože její otec je mrtvý. Zabitý střelcem v opuštěné továrně. Beauvoir viděl, jak se to stalo. Viděl, jak Gamache zasáhli. Viděl, jak ho to zvedlo do vzduchu, jak dopadl na betonovou podlahu.

A zůstal nehybně ležet.

Takže teď Annie Gamachová v nemocnici drží za ruku jeho, protože ruka, kterou by chtěla držet doopravdy, je pryč.

Jean Guy Beauvoir rozpáčil víčka a uviděl Annie Gamachovou s neskutečně smutným výrazem. Lámalo mu to srdce. Ale pak uviděl ještě něco jiného.

Radost.

Ještě nikdy se na něj nikdo takhle nedíval. S nepokrytou, nevázanou radostí.

Když ale tehdy otevřel oči, Annie na něj tak hleděla.

Pokoušel se promluvit, jenže nemohl. Ona ale správně uhodla, co se snažil říct.

Naklonila se k němu, šeptala mu do ucha a on ucítil její vůni. Byla jemná, citrusová. Čistá a svěží. Ne jako Enidin těžký, ulpívavý parfém. Annie voněla jako citroníkový hájek v létě.

„Táta je naživu.“

V tu chvíli se ztrapnil. V nemocnici čeká člověka spousta ponížení, od bažantů přes pleny po omývání houbou. Nic ale není osobnější a intimnější, než když vás polámané tělo zradí, jako tehdy zradilo jeho.

Rozplakal se.

Annie to uviděla. Ale až do dneška se o tom nezmínila.

K Henriho rozčarování mu Jean Guy přestal mnout uši a položil si jednu ruku na druhou v teď už navyklém gestu.

Takové to bylo. Cítit Anniinu ruku na své.

Víc od ní nikdy nedostane. Od šéfovy vdané dcery.

„Tvůj muž má zpoždění,“ řekl Jean Guy a slyšel ve svém hlasu výčitku. Popíchnutí.

Annie velice, velice pomalu sklonila noviny. A vrhla na něj nasupený pohled.

„O co ti jde?“ O co mu jde?

„Že kvůli němu přijdeme pozdě.“

„Tak běž, mně je to jedno.“

Nabil zbraň, namířil si ji na hlavu a žadonil, aby Annie stiskla spoušť. Teď cítil, jak ta slova vystřelila. Zařízla se hluboko do masa a vybuchla.

Mně je to jedno.

Uvědomil si, že je to skoro uklidňující. Ta bolest. Možná kdyby ji přiměl dostatečně mu ublížit, přestal by k ní něco cítit.

„Poslouchej,“ řekla, naklonila se k němu a hlas jí trochu zněžněl. „Mrzí mě to s tebou a Enid. Ten rozchod.“

„No jo, to se stává. Jako právnička bys to měla vědět.“

Podívala se po něm pátravým pohledem, jaký znal od jejího otce. Pak přikývla.

„Stává se to.“ Odmlčela se a znehybněla. „Zvlášť po tom, čím sis prošel. Řekla bych, že to člověka donutí přehodnotit život. Chceš si o tom promluvit?“

Mluvit s Annie o Enid? O všech ubohých, malicherných rozmíškách, drobných urážkách zanechávajících jizvy a strupy. To pomyšlení ho odpuzovalo a muselo to na něm být vidět. Annie se odtáhla a zrudla, jako by jí vlepil facku.

„Zapomeň, že jsem něco řekla,“ vyštěkla a zvedla si noviny k obličeji.

Pátral po něčem, co by řekl, po nějakém můstku, molu vedoucím zpátky k ní. Minuty ubíhaly, protahovaly se.

„Ta vernisáž,“ vyhrkl Beauvoir nakonec. Byla to první věc, která se mu v jeho duté hlavě vynořila. Jako když se přestane třást Mystickou osmičkou, věšteckou kulečníkovou koulí, a v okénku se objeví jedno slovo. V tomhle případě to byla „vernisáž“.

Noviny klesly a objevil se Anniin kamenný obličej.

„Vždyť víš, těch lidí ze Three Pines.“ Stále se tvářila bezvýrazně.

„Z té vesnice v Eastern Townships,“ mávl neurčitě rukou k oknu. „Na jih od Montrealu.“

„Já vím, kde leží Eastern Townships,“ opáčila.

„Tu výstavu má Clara Morrowová, ale určitě tam budou všichni.“

Znovu zvedla noviny. Kanadský dolar posílil, přečetl si z druhé strany pokoje. Výtluky po zimě stále neopravené, četl.

Vyšetřování korupce ve vládě, četl. Nic nového.

„Jeden z nich tvého tátu nenávidí.“ Noviny pomalu klesly. „Co tím myslíš?“

„No,“ uvědomil si, že možná zvolil moc silný výraz, „ne natolik, aby mu ublížil nebo tak něco.“

„Táta nám o Three Pines a těch lidech vyprávěl, ale o tomhle se nikdy nezmínil.“

Teď byla rozrušená a on si přál, aby býval nic neřekl, ale aspoň se mu povedlo navázat kontakt. Zase s ním mluvila. Můstkem byl její otec.

Annie odložila noviny na stůl a zalétla pohledem za Beauvoira k rodičům tiše rozmlouvajícím na balkoně.

Najednou vypadala na patnáct, jako když ji viděl poprvé. Nikdy nebude nejkrásnější ženou v místnosti, to bylo zřejmé už tehdy. Annie neměla ladnou ani křehkou postavu. Byla spíš atletická než půvabná. Na oblečení dbala, ale také dbala na své pohodlí.

Byla umíněná, cílevědomá a fyzicky silná. V páce ji dokázal porazit, to věděl, protože to několikrát vyzkoušeli, ale musel se doopravdy snažit.

S Enid by se vůbec nemusel namáhat. A ona by ho k tomu nikdy nevyzvala.

Annie Gamachová ho nejenže vyzvala, ale navíc byla upřímně přesvědčená, že vyhraje.

A pak se smála, když nevyhrála.

Zatímco jiné ženy včetně Enid byly půvabné, Annie překypovala životem.

Pozdě, až moc pozdě začal Jean Guy Beauvoir oceňovat, jak moc důležité to je, jak přitažlivé a vzácné je žít naplno.

Annie zvedla k Beauvoirovi oči. „Proč by měl jeden z nich tátu nenávidět?“

Beauvoir ztišil hlas. „Dobře, koukni, stalo se tohle…“ Annie se k němu naklonila. Byli teď od sebe ani ne půl metru a Beauvoir ucítil její vůni. Měl co dělat, aby ji nevzal za ruce.

„V Clařině vesnici, ve Three Pines, došlo k vraždě –“

„Já vím, táta o tom mluvil. Zřejmě tam na mrtvoly mají rukodělnou výrobnu.“

Beauvoir si nemohl pomoct a rozesmál se. „Kde je mnoho světla, je i mocný stín.“

Annie na něj užasle vykulila oči a to u Beauvoira vyvolalo další salvu smíchu.

„Nech mě hádat,“ řekla. „To sis nevymyslel.“

Beauvoir se znovu usmál a přikývl. „Řekl to nějaký Němec.

A taky to párkrát řekl tvůj táta.“

„Jen párkrát?“

„Dost často, abych se uprostřed noci budil hrůzou.“

Annie se usmála. „Já vím. Byla jsem jediné dítě ve škole, které citovalo Leigha Hunta.“ Zatímco vzpomínala, hlas se jí maličko proměnil: „Však nejraděj měl šťastnou lidskou tvář.“

* * *

Gamache se usmál, když zaslechl z obývacího pokoje smích. Kývl hlavou jejich směrem. „Co myslíš, že by konečně uzavřeli mír?“

„Buď, anebo je to předzvěst apokalypsy,“ opáčila Reine-Marie. „Kdyby z parku vycválali čtyři jezdci, jste na to sám, monsieur.“

„Jsem rád, že se zase směje,“ poznamenal Gamache.

Od rozchodu s Enid se Jean Guy zdál duchem nepřítomný. Odměřený. Beauvoir nikdy nebyl zrovna bodrá povaha, ale teď se zdál tišší než kdy jindy, jako by zdi kolem něj vyrostly a zesílily. A jako by zvedl už tak úzký padací most.

Armand Gamache věděl, že když se člověk obklopí zdmi, nemůže z toho vzejít nic dobrého. To, co lidé mylně považují za bezpečí, je ve skutečnosti vězení. Av něm prospívá jen málo věcí.

„Bude to nějakou dobu trvat,“ poznamenala Reine-Marie.

„Avec le temps,“ přisvědčil Armand, ale v duchu se sám sebe ptal, jestli je to pravda. Věděl, že čas může léčit. Ovšem může i způsobit víc škody. Lesní požár časem pohltí úplně všechno.

Gamache se ještě jednou podíval po těch dvou mladých lidech a pokračoval v rozhovoru s Reine-Marie.

„Opravdu si myslíš, že na tu vernisáž nechci jít?“ zeptal se jí.

Chvilku o tom uvažovala. „Nejsem si jistá. Jen mi prostě připadá, že se tam moc neženeš.“

Gamache přikývl a na okamžik se nad tím zamyslel. „Vím, že tam budou všichni. Možná to bude trochu trapné.“

„Zatkl jsi jednoho z nich za vraždu, kterou nespáchal,“ odtušila Reine-Marie. Nebyla to výčitka. Vlastně to vyslovila tiše a něžně – ve snaze vymámit z manžela pravdu o tom, co cítí.

O pocitech, o nichž možná ani sám nevěděl.

„A tobě to připadá jako společenské faux pas?“ zeptal se jí s úsměvem.

„Řekla bych, že je to víc než jen faux pas,“ zasmála se. Ulevilo se jí, když viděla na jeho obličeji upřímné pobavení. Na jeho hladce oholeném obličeji. Už žádný knírek. Žádný prošedivělý plnovous. Jen Armand. Díval se na ni svýma hlubokýma tmavohnědýma očima. A když se do nich zahleděla, téměř zapomněla na jizvu nad jeho levým spánkem.

Po chvíli Gamachův úsměv pohasl a vrchní inspektor s hlubokým nádechem znovu pokýval hlavou.

„Je hrozné tohle někomu udělat,“ konstatoval.

„Neudělals to schválně, Armande.“

„To je pravda, ale jeho pobyt ve vězení se tím moc nevylepšil.“ Gamache odvrátil pohled od jemného obličeje své ženy ke stromům v parku a chvíli přemýšlel. Přirozené prostředí. Tolik po něm toužil, poněvadž své dny vyplňoval pronásledováním nepřirozeného. Vrahů. Lidí, kteří berou životy druhých. Často strašným, ohavným způsobem. Armand Gamache velel slavnému oddělení vražd Sûreté du Québec. Byl ve své práci velmi dobrý.

Ale ne dokonalý.

Zatkl Oliviera Brulého za vraždu, kterou nespáchal.

„Tak co se stalo?“ zeptala se Annie.

„No, většinu z toho určitě znáš, ne? Bylo to ve všech novinách.“

„Zprávy jsem samozřejmě četla a mluvila o tom s tátou, ale nikdy se nezmínil, že by ho pořád nenáviděl člověk, který do toho byl zapletený.“

„Takže, jak víš, stalo se to skoro před rokem,“ pokračoval Jean Guy. „V bistru ve Three Pines našli mrtvolu. Vyšetřovali jsme to a důkazy se zdály naprosto přesvědčivé. Našli jsme otisky prstů, vražednou zbraň, věci ukradené ze srubu v lese, který patřil tomu mrtvému. Všechno to bylo schované v bistru. Zatkli jsme Oliviera. Soudili ho a odsoudili.“

„Myslel sis, že to udělal?“

Beauvoir přikývl. „Byl jsem si tím jistý. Nešlo jen o tvého tátu.“

„Tak jak to, že jste změnili názor? Přiznal se někdo jiný?“

„Ne. Pamatuješ si, co bylo před pár měsíci po zátahu v té továrně? Když se tvůj táta zotavoval v Quebec City?“

Annie přikývla.

„No, začal pochybovat, tak mě požádal, abych se do Three Pines vrátil a prošetřil to.“

„A tys to udělal.“

Jean Guy přikývl. Samozřejmě že se vrátil. Udělal by cokoli, oč ho šéf požádá. Přestože sám nepochyboval. Věřil, že ve vězení sedí správný člověk. Všechno ale prošetřil a to, co objevil, ho doopravdy šokovalo.

Odhalil skutečného vraha. A pravý důvod k vraždě.

„Ale vždyť jsi od té doby, co jsi zatkl Oliviera, ve Three Pines už byl,“ namítla Reine-Marie. „Nebude to poprvé, co je všechny uvidíš.“

I ona navštívila Three Pines a spřátelila se s Clarou, Peterem i ostatními, přestože je teď už nějakou dobu neviděla. Ne od chvíle, co se to všechno stalo.

„To je pravda,“ přisvědčil Armand. „Jean Guy a já jsme tam vezli Oliviera po jeho propuštění.“

„Vůbec si nedovedu představit, jaké to pro něj muselo být.“

Gamache mlčel. Před očima mu vytanuly sněhové závěje, na nichž se leskly sluneční paprsky. Přes ojíněné sklo oken viděl, že vesničané se sešli v bistru. V teple a v bezpečí. U vesele plápolajícího ohně. S korbely piva a širokými šálky café au lait. Ozýval se odtamtud smích.

A Olivier zaváhal. Půl metru před zavřenými dveřmi. Zíral na ně.

Jean Guy se natáhl, aby je otevřel, ale Gamache mu na paži položil ruku v rukavici. Pak tam společně v mrazu čekali. A čekali. Až se Olivier odhodlá.

I když to pravděpodobně trvalo jen několik úderů srdce, připadalo jim to jako věčnost, ale nakonec se Olivier natáhl, na chviličku se ještě zarazil a pak dveře otevřel.

„Přála bych si vidět Gabriho obličej,“ nadhodila Reine-Marie. Představovala si, jak ten výmluvný tlouštík sleduje návrat svého partnera.

Když se Gamache vrátil domů, všechno Reine-Marie popsal, ale věděl, že bez ohledu na to, kolik nadšení si Reine-Marie představovala, skutečnost ji ještě předčila. Alespoň na Gabriho straně. Zbytek vesničanů byl také šťastný, že Oliviera vidí, ale –

„O co jde?“ zeptala se Reine-Marie.

„No, jak víš, Olivier toho člověka sice nezabil, ale během soudu o něm vyšla najevo spousta nehezkých věcí. Olivier poustevníka nepochybně okrádal, využíval jejich přátelství i poustevníkovy křehké duševní rovnováhy. A ukázalo se, že Olivier ty nakradené peníze použil, aby v tichosti skoupil hodně nemovitostí ve Three Pines. Ani Gabri o tom nevěděl.“

Reine-Marie mlčela, přemýšlela o tom, co právě slyšela.

„Zajímalo by mě, jaký z toho mají pocit jeho přátelé,“ řekla Reine-Marie nakonec.

I Gamache to zajímalo.

„Takže ten člověk, který tátu nenávidí, je Olivier?“ zeptala se Annie. „Ale proč? Vždyť ho táta dostal z vězení. Odvezl ho zpátky do Three Pines.“

„Ano, ale Olivier to vidí tak, že z vězení jsem ho dostal já.

Tvůj táta ho tam dostal.“

Annie zůstala na Beauvoira zírat a pak zavrtěla hlavou.

Beauvoir pokračoval: „Víš, tvůj táta se omluvil. Přede všemi v bistru. Řekl Olivierovi, že ho mrzí, co udělal.“

„A co řekl Olivier?“

„Že mu nemůže odpustit. Ještě ne.“

Annie o tom chvíli přemýšlela. „Jak na to táta reagoval?“

„Nevypadal překvapeně nebo rozladěně. Po pravdě myslím, že by ho překvapilo, kdyby se Olivier najednou nechal slyšet, že je všechno odpuštěno. To by nemohl myslet vážně.“

Jean Guy Beauvoir věděl, že ještě horší než se neomluvit je neupřímnost.

A musel Olivierovi uznat, že místo aby na oko omluvu přijal, řekl konečně pravdu. Ta rána šla moc hluboko. Ještě nebyl připravený odpustit.

„A teď?“ chtěla vědět Annie.

„To asi uvidíme.“

DVĚ

„Pozoruhodné, nemyslíte?“ ozvalo se vedle Armanda Gamache.

Vrchní inspektor se otočil k distingovanému staršímu pánovi po své levici. „Myslím,“ přikývl.

Oba chvíli mlčeli, dívali se na obraz před sebou. Všude kolem nich se ozýval halas večírku v plném proudu, hovor, smích vítajících se přátel a představování těch, kdo se ještě neznali.

Ti dva muži ale jako by tvořili separátní mír, malou klidnou čtvrť.

Před sebou na zdi měli, ať už záměrně nebo náhodou, ústřední dílo samostatné výstavy Clary Morrowové. Její obrazy, většinou portréty, pokrývaly všechny bílé stěny hlavní galerie Musée d’Art Contemporain. Některé byly nahloučené pospolu jako shromáždění, jiné visely samy, izolované. Jako tenhle.

Nejskromnější z portrétů na největší stěně.

Bez konkurence nebo společnosti. Ostrovní národ. Portrét suverén.

Sám.

„Jaký máte pocit, když se na to díváte?“ zeptal se ten člověk a obrátil ke Gamachovi bystré oči. Vrchní inspektor se usmál.

„Víte, nevidím ten obraz poprvé. Přátelíme se s Morrowovými a byl jsem tam, když ho poprvé vynesla z ateliéru.“

„Tak to jste šťastný člověk.“

Gamache upil velice dobrého červeného vína a přisvědčil.

Byl šťastný člověk.

„François Marois,“ napřáhl k němu ruku starý pán.

„Armand Gamache.“

Teď se na vrchního inspektora jeho společník zahleděl pozorněji. Pak přikývl.

„Désolé. Měl jsem vás poznat, vrchní inspektore.“

„Vůbec ne. Vždycky jsem radši, když mě lidi nepoznávají,“ usmál se Gamache. „Jste malíř?“

Po pravdě vypadal víc jako bankéř. Nebo spíš sběratel? Druhý konec uměleckého řetězce. Gamache hádal, že mu bude lehce přes sedmdesát. Blahobytný, v obleku šitém na míru a s hedvábnou kravatou. Vznášel se kolem něj jemný závan drahé kolínské. Sotva znatelný. Vrchní inspektor rychle, instinktivně zaznamenal, že François Marois plešatí, je hladce oholený, má inteligentní modré oči a čerstvě ostříhané, dokonale upravené vlasy. Zdál se být zároveň energický i rezervovaný. A v tom povzneseném, poněkud strojeném prostředí byl zjevně jako doma.

Gamache zalétl pohledem do hlavní části místnosti plné klábosících mužů a žen, kteří obcházeli kolem s jednohubkami a vínem v rukou. Uprostřed rozlehlého prostoru bylo instalováno několik nepohodlných designových laviček. Víc pro formu než funkci. Uviděl Reine-Marie, jak se na druhé straně místnosti baví s nějakou ženou. Našel Annie. Právě dorazil David, svlékl si kabát a vykročil k ní. Gamache projížděl místnost pohledem, dokud nenašel Gabriho a Oliviera, bok po boku. Napadlo ho, jestli by k nim neměl zajít a promluvit si s Olivierem.

A udělat co? Znovu se omluvit?

Měla Reine-Marie pravdu? Touží po odpuštění?

Po nápravě? Chce svou chybu vymazat z osobních záznamů? Z těch, které uchovával hluboko uvnitř a zapisoval do nich každý den?

Z hlavní knihy.

Chtěl svou chybu vyškrtnout?

Pravdou bylo, že dokázal žít celkem dobře i bez toho, aby mu Olivier odpustil, ale teď, když Oliviera znovu viděl, pocítil mírný neklid a napadlo ho, jak moc o to odpuštění skutečně stojí. A uvažoval, jestli je Olivier připravený mu ho dát.

Očima sklouzl zpátky ke svému společníkovi.

Gamachovi připadalo zajímavé, že zatímco nejlepší umění odráží lidství a přirozenost, ať už člověka či něčeho jiného, samotné galerie jsou často studené a strohé. Rozhodně ne lákavé ani přirozené.

A přece se tu monsieur Marois cítil příjemně. Vypadalo to, že mramor a ostré hrany jsou jeho přirozené prostředí.

„Ne,“ odpověděl Marois na Gamachovu otázku. „Nejsem malíř.“ Maličko se uchechtl. „Bohužel nejsem tvůrčí typ. Jako většina mých kolegů jsem coby nezralý mladíček fušoval do umění, ale okamžitě jsem odhalil naprostý, téměř mystický nedostatek talentu. Opravdu dost šokující.“

Gamache se zasmál. „Tak co vás sem přivádí?“

Vrchní inspektor věděl, že se jedná o soukromou koktejlovou party v předvečer veřejného zahájení Clařiny velké výstavy. Na vernisáž, zvlášť ve známém montrealském Musée, byli zváni jen vybraní hosté. Bohatí, vlivní, přátelé umělce a rodina. A samotný umělec. V tomto pořadí.

Od umělce se na vernisáži očekávalo velice málo. Pokud byl oblečený a střízlivý, většina kurátorů to považovala za úspěch. Gamache po očku mrkl na Claru, která vypadala vyděšeně a poněkud rozháraně. Na jejím značkovém kostýmku bylo znát, že v nedávné době utrpěl nějakou nehodu. Sukni měla trochu přetočenou a límec jí vyjel nahoru, jako by se pokoušela podrbat uprostřed zad.

„Obchoduju s uměním.“ Starý pán vytáhl vizitku, a když si ji od něj Gamache vzal, uviděl jednoduchá černá písmena vyražená na krémovém pozadí. Jen jméno a telefonní číslo. Nic dalšího.

Papír byl silný, s texturou. Velmi kvalitní vizitka. Nepochybně pro velmi kvalitního obchodníka.

„Znáte Clařino dílo?“ zeptal se Gamache, když si zastrčil vizitku do náprsní kapsy.

„Vůbec ne, ale přátelím se s vrchní kurátorkou muzea a ta mi podstrčila jednu z těch brožur. Po pravdě mi úplně vyrazila dech. V medailonku stálo, že madame Morrowová žije celý život v Quebeku a je jí skoro padesát. A přesto ji zřejmě nikdo nezná. Vynořila se odnikud.“

„Vynořila se ze Three Pines,“ opravil ho Gamache, a když se na něj jeho společník nechápavě podíval, dodal na vysvětlenou: „To je malá vesnička jižně odsud. Leží u hranice s Vermontem. Moc lidí ji nezná.“

„Ani madame Morrowovou. Neznámá umělkyně z bezejmenné vesničky. A přesto –“

Monsieur Marois rozpřáhl ruce v elegantním, výmluvném gestu, jímž obsáhl prostředí i celou událost.

Oba se znovu obrátili k portrétu před nimi. Zobrazoval hlavu a vyzáblá ramena velice staré ženy. Žilnatou, artritickou rukou si ke krku přitahovala hrubý modrý šál. Sklouzl jí a odhalil kůži napjatou přes klíční kost a šlachu.

Ale byla to její tvář, co oba muže uchvátilo.

Dívala se přímo na ně. Do davu zvučícího cinkajícími skleničkami, živým hovorem a veselým smíchem.

Měla vztek. Byla plná opovržení. Nenáviděla, co slyšela a viděla. To štěstí kolem sebe. Ten smích. Nenáviděla svět, který na ni zapomněl. Nechal ji samotnou na téhle stěně. Aby se dívala, pozorovala, ale nikdy se neúčastnila.

Jako připoutaný Prometheus, nekonečně trýzněná velká duše.

Duše, která postupně zahořkla a obrnila se jízlivostí.

Gamache vedle sebe uslyšel zalapání po dechu a věděl, co znamená. François Marois, obchodník s uměním, tomu obrazu porozuměl. Ne zjevnému vzteku, který mohli vidět všichni, ale něčemu mnohem jemnějšímu a složitějšímu. Marois to pochopil. Uviděl, co Clara skutečně vytvořila.

„Mon Dieu,“ vydechl monsieur Marois. Podíval se z obrazu na Gamache.

Na druhé straně místnosti Clara přikyvovala a usmívala se, ale nevnímala téměř nic.

Uši jí vyplňovalo vytí, před očima měla mžitky a v rukou ztratila cit. Byla doslova smyslů zbavená.

Zhluboka nadechnout, opakovala si. Pomalu vydechnout.

Peter jí přinesl sklenku vína a kamarádka Myrna jí nabídla talířek jednohubek, ale Clara se tak třásla, že jim obojí musela vrátit zpátky.

Teď se jen soustředěně snažila nevypadat úplně vyšinutě. Nový kostýmek ji svědil a uvědomila si, že v něm vypadá jako účetní. Z bývalého východního bloku. Nebo možná jako maoistka. Maoistická účetní.

To nebyl zrovna vzhled, o který usilovala, když si kostýmek kupovala v nóbl butiku na montrealské rue St-Denis. Chtěla změnu, něco jiného než svoje obvyklé nabírané sukně a ša ty. Něco elegantního a rafinovaného. Něco minimalistického a upraveného.

V obchodě v něm vypadala prostě skvěle, culila se do zrcadla na usměvavou prodavačku a povídala jí o své nadcházející výstavě. Vykládala o tom všem. Taxikářům, číšníkům, dětem, které proti ní seděly v autobuse připojené ke svým iPodům a hluché. Claře to bylo jedno. Vyprávěla jim o tom stejně.

A teď ten den konečně přišel.

Když ráno seděla ve své zahradě ve Three Pines, odvažovala se doufat, že to bude jiné. Představovala si, jak těmi obrovskými dveřmi z mléčného skla na konci chodby projde za hlasitého potlesku. Ve svém novém kostýmku bude vypadat úžasně. Umělecká komunita bude oslněna. Kritici i kurátoři se k ní nahrnou celí žhaví strávit s ní aspoň chviličku. Málem se přetrhnou, aby jí mohli blahopřát. Aby popsali její obrazy těmi správnými slovy, les mots justes.

Formidable. Skvělé. Zářivé. Geniální. Mistrovská díla, každé její plátno.

Ráno ve své tiché zahradě zavřela oči, nastavila obličej slunci a usmála se.

Splnil se jí sen.

Úplně cizí lidi budou viset na každém jejím slově. Někteří si možná budou dělat poznámky. Žádat o radu. Budou nábožně poslouchat, jak jim vykládá o své vizi, své filozofii, jak jim představuje své postřehy z uměleckého světa. Odkud a kam směřuje.

Budou ji zbožňovat a uctívat její chytrost i krásu. Elegantní ženy se jí budou ptát, kde koupila to, co má na sobě. Nastartuje nový trend.

Místo toho si připadala jako ušmudlaná nevěsta na nevydařené svatbě, kde si jí hosté nevšímají a radši se soustředí na jídlo a pití. Kde nikdo nechce chytit její kytici nebo ji vést uličkou. Nebo si s ní zatančit. A kde vypadá jako maoistická účetní. Poškrábala se na kyčli a vetřela si do vlasů trochu paštiky.

Pak se podívala na hodinky.

Dobrý bože, musí vydržet ještě hodinu.

Ne, ne, ne, pomyslela si Clara. Teď už se snažila jenom přežít.

Udržet hlavu nad vodou. Neomdlít, nepozvracet se nebo se nepočurat.

Jejím novým cílem bylo zůstat při vědomí a suchá.

„Aspoň že tě nežerou.“

„Cože?“ Clara se otočila k mohutné černošce v jasně zeleném kaftanu, která stála vedle ní. Byla to její kamarádka a sousedka, Myrna Landersová. Bývalá psycholožka z Montrealu, jíž teď patřilo knihkupectví s antikvariátem ve Three Pines.

„Zrovna teď,“ vysvětlila Myrna, „tě moc nežerou.“

„Naprostá pravda. Dobrý postřeh. Taky nejsem na vrcholu blaha. Je docela dlouhý seznam toho, co nejsem.“

„A dlouhý seznam toho, co jsi,“ zasmála se Myrna.

„Hodláš mi teď začít nadávat?“ zeptala se Clara.

Myrna se zarazila a chvíli na Claru zkoumavě hleděla. Skoro každý den se Clara zastavila v Myrnině knihkupectví na hrnek čaje a kus řeči. Nebo Myrna zašla k Peterovi a Claře na večeři. Dnešek byl ale jiný. Žádný jiný den v Clařině životě takový už nebude a je možné, že vůbec nic už nebude jako dřív. Myrna znala Clařiny strachy, nezdary i zklamání. Stejně jako Clara znala ty její.

Obě také věděly, o čem ta druhá sní.

„Vím, že je to pro tebe těžké,“ řekla jí Myrna. Stála přímo proti Claře a její olbřímí břicho zastiňovalo zbytek místnosti, takže se z davové scény náhle stala velice důvěrná. Její tělo, dokonalá zelená koule, blokovala obraz i zvuk. Ocitly se ve vlastním světě.

„Chtěla jsem, aby to bylo perfektní,“ špitla Clara a doufala, že se nerozpláče. Zatímco ostatní holčičky fantazírovaly o svém svatebním dni, Clara snila o samostatné výstavě. Tady, v Musée. Jen si ji nepředstavovala takhle.

„A kdo o tom rozhoduje? Co potřebuješ, aby to bylo perfektní?“

Clara o tom na chvilku zapřemýšlela. „Abych se tak nebála.“

„A co nejhoršího se může stát?“ zeptala se Myrna tiše.

„Že se jim moje obrazy nebudou líbit, usoudí, že nemám talent a jsem ubohá. Směšná. Že se stala strašná chyba. Že ta výstava bude propadák a já budu všem pro smích.“

„Přesně,“ přisvědčila Myrna s úsměvem. „To všechno se dá přežít. A co budeš dělat pak?“

Clara o tom chvilku uvažovala. „Nasednu s Peterem do auta a pojedeme zpátky do Three Pines.“

„A?“

„Budeme tam večer mít oslavu s kamarády.“

„A?“

„Zítra ráno vstanu…“ Jak Clara viděla svůj život po apokalypse, hlas se jí vytratil. Zítra se vzbudí do svého klidného života v malé vesničce. Vrátí se ke dnům vyplněným venčením psa a drinky na terase, café au lait a croissanty před krbem v bistru. Důvěrnými večeřemi s přáteli. Sezením na zahradě. Čtením, přemýšlením.

Malováním.

Nic, co se tady stane, to nemůže změnit.

„Aspoň že mě nežerou,“ řekla a zazubila se.

Myrna vzala Claru za obě ruce a na chvíli je podržela. „Většina lidí by pro tenhle den zabíjela. Nenech ho utéct, aniž by sis ho užila. Tvoje obrazy jsou mistrovská díla, Claro.“

Clara stiskla kamarádce ruku. Všechny ty roky, všechny měsíce, ty klidné dny, kdy se nikdo jiný nestaral ani si nevšímal toho, co Clara ve svém ateliéru dělá, tam pro ni Myrna byla.

„Tvoje obrazy jsou mistrovská díla,“ šeptala do ticha.

A Clara se jí odvážila věřit. Odvážila se vykročit kupředu.

Pobízená svými sny i tím tichým, uklidňujícím hlasem.

Myrna v tu chvíli ustoupila stranou a před Clarou se objevila úplně nová místnost. Plná lidí, ne hrozeb. Lidí, kteří se baví, užívají si.

Kteří přišli oslavit první sólovou výstavu Clary Morrowové v Musée.

„Merde,“ zahulákal jeden z mužů do ucha ženě vedle sebe, jak se snažil překřičet šum hovoru. „To jsou ale sračky. Dovedeš pochopit, že Claře uspořádali samostatnou výstavu?“

Žena vedle něj zavrtěla hlavou a ušklíbla se. Měla na sobě rozevlátou sukni a upnuté tričko se spoustou šátků omotaných kolem krku a ramenou. V uších jí visely velké kruhy a na každém prstě se blyštěl prsten.

Na jiném místě a v jiné době by ji považovali za cikánku.

Tady v ní poznali, co doopravdy byla. Nepříliš úspěšná umělkyně.

Manžel vedle ní, také malíř, oblečený v manšestrácích, obnošeném saku a s hejskovským šátkem na krku, se otočil k obrazu zády.

„Hrůza.“

„Chudák Clara,“ přisvědčila jeho žena. „Kritici ji roznesou na kopytech.“

Jean Guy Beauvoir, který stál vedle obou malířů zády k obrazu, se otočil, aby se na něj mohl podívat.

Na stěně mezi shlukem portrétů visel největší obraz. Tři ženy, všechny velice staré, stály pospolu v hloučku a smály se.

Dívaly se na sebe, dotýkaly se navzájem, buď se držely za ruce, nebo jedna druhé svírala paži a nakláněly hlavy k sobě.

Ať už je rozesmálo cokoli, obracely se jedna na druhou. A stejně by to dělaly, i kdyby se stalo něco hrozného. Byla to pro ně přirozená reakce, ať už se stalo cokoli.

Víc než o přátelství, víc než o radosti, nebo dokonce o lásce ten obraz vypovídal o důvěrnosti.

Jean Guy se k němu rychle otočil zády. Nedokázal se na něj dívat. Bloudil pohledem po místnosti, dokud ji znovu nenašel.

„Koukni se na ně,“ začal ten muž rozpitvávat obraz. „Nejsou moc atraktivní.“

Annie Gamachová stála v přeplněné galerii vedle svého manžela Davida. Poslouchali jednoho staršího pána. David vypadal duchem nepřítomně, zřejmě ho to nezajímalo, ale Annie zářily oči. Fascinovaně se rozhlížela.

Beauvoir pocítil záchvěv žárlivosti, chtěl, aby se tak dívala na něj.

Sem, zaklínal ji Beauvoir v duchu. Podívej se sem.

„A ještě se smějí,“ pokračoval ten muž za Beauvoirem, s odmítavým pohledem upřeným na Clařin portrét tří starých žen.

„Nejsou v tom žádné nuance. To mohla stejně dobře namalovat klauny.“

Žena vedle něj se uchechtla.

Na druhé straně místnosti Annie Gamachová položila ruku na manželovu paži, ale ten si toho zřejmě ani nevšiml.

Beauvoir si jemně položil ruku na vlastní předloktí. Takový by to byl pocit.

„Tady jste, Claro,“ zvolala vrchní kurátorka Musée, vzala ji za paži a odvedla ji od Myrny. „Blahopřeju, je to triumf!“

Clara se pohybovala v umělecké společnosti dost dlouho, aby věděla, že to, čemu říkají „triumf“, by jiní nazvali prostě „událost“. Stejně to ale bylo lepší než úplná katastrofa.

„Vážně?“

„Absolument. Lidi jsou z toho u vytržení.“ Kurátorka Claru nadšeně objala. Oči jí zakrývaly malé obdélníčky brýlí a Claru napadlo, jestli obroučky netvoří přes její svět permanentní šmouhu jako při astigmatismu. Účes měla krátký a hranatý, stejně tak i oblečení, a nemožně bledý obličej. Připomínala chodící uměleckou instalaci.

Byla ale milá a Clara ji měla ráda.

„Moc pěkné,“ prohlásila kurátorka a poodstoupila, aby si mohla prohlédnout Clařin nový vzhled. „Líbí se mi to. Velice retro, velice elegantní. Vypadáte jako…“ Opsala rukama kroužek, jak se snažila najít vhodné jméno.

„Audrey Hepburnová?“

„C’est ça,“ zatleskala kurátorka a rozesmála se. „Určitě nastartujete nový trend.“

Clara se také zasmála a cítila, že se maličko zamilovala. Na opačné straně místnosti stál Olivier, jako vždy vedle Gabriho. Jenže zatímco Gabri tlachal s nějakým úplně cizím člověkem, Olivier probodával očima dav.

Clara sledovala, kam jeho pohled směřuje. Končil u Armanda Gamache.

„Tak koho tady znáte?“ zeptala se kurátorka a vzala Claru kolem pasu.

Než Clara stačila odpovědět, ukazovala už kurátorka na různé lidi v přeplněné místnosti.

„S těmi dvěma už jste se pravděpodobně někdy setkala.“ Ukázala k dvojici ve středním věku, stojící za Beauvoirem. Vypadali, že je uhranul Clařin portrét Tří Grácií. „Manželský pár a zároveň umělecký tým. Normand a Paulette. On celé dílo rozvrhne a načrtne a ona dodělá detaily.“

„Jako renesanční mistři, pracují společně.“

„Svým způsobem,“ odpověděla kurátorka. „Spíš jako Christo a Jeanne-Claude. Je hodně vzácné najít tak sladěnou dvojici malířů. Jsou opravdu hodně dobří. A vidím, že z vašeho obrazu jsou úplně unešení.“

Clara je znala a měla podezření, že sami by slovo „unešení“ nepoužili.

„Kdo je tamten pán?“ zeptala se Clara a ukázala na distingovaného muže vedle Gamache.

„François Marois.“

Clara vykulila oči a rozhlédla se po přeplněné místnosti.

Je to prominentní obchodník s uměním, tak proč se nikdo nežene si s ním promluvit?

A proč se s monsieur Maroisem baví jen Armand Gamache, který ani není malíř? Pokud vernisáže k něčemu sloužily, tak rozhodně ne k oslavě daného umělce. Šlo o kontakty. A nikdon nebyl lepší úlovek než François Marois. Pak si ale uvědomila, že jen málo lidí v místnosti ví, o koho se jedná.

„Jak určitě víte, na výstavy skoro nikdy nechodí, ale dala jsem mu jeden z vašich katalogů a myslí si, že vaše obrazy jsou úžasné.“

„Opravdu?“

Dokonce i po překladu z jazyka umělců do řeči normálních lidí byl výraz „úžasné“ lichotivý.

„François zná všechny, kdo mají peníze a vkus,“ poznamenala kurátorka. „Povedl se vám opravdu bravurní kousek. Když se mu vaše obrazy líbí, máte kariéru zajištěnou.“ Kurátorka se pozorněji zahleděla jeho směrem. „Toho člověka, se kterým se baví, ale neznám. Nejspíš to bude nějaký profesor dějin umění.“ Než Clara stačila odpovědět, že to žádný profesor není, uviděla, jak se Marois otočil od portrétu k Armandu Gamachovi.

S šokovaným výrazem v obličeji.

Clara přemítala, co to právě uviděl. A co to znamená.

„A tamhle,“ pokračovala kurátorka a natočila ji opačným směrem, „je další důležitá osoba – André Castonguay.“ Na druhé straně místnosti Clara uviděla známou postavu quebecké umělecké scény. Zatímco François Marois pracoval v soukromí a pomalu odcházel na penzi, André Castonguay byl všudypřítomný, éminence grise quebeckého umění. Monsieur Castonguaye, o něco mladšího, vyššího i tlustšího než Marois, obklopovala skupina lidí. Vnitřní kruh tvořili kritici z různých vlivných novin. Dál od středu byl prstenec majitelů menších galerií a méně významných kritiků. A nakonec, na vnějším kruhu, se nacházeli umělci.

Oni byli planety a André Castonguay slunce.

„Když dovolíte, představím vás.“

„To by bylo skvělé,“ řekla Clara. V duchu si přeložila výraz „skvělé“ do toho, co si opravdu myslela. Merde.

* * *

„Je to možné?“ zeptal se François Marois a pátravě se zahleděl vrchnímu inspektorovi do obličeje.

Gamache se podíval na starého pána, pak s úsměvem lehce přikývl.

Marois se otočil zpátky k portrétu.

Jak na vernisáž přicházeli další a další lidi, byl rámus v galerii téměř ohlušující, ale François Marois měl oči jen pro jediný obličej. Zklamanou starou ženu na stěně. Tak nedůvěřivou a plnou zoufalství.

„Je to Marie, že?“ zeptal se Marois téměř šeptem.

Vrchní inspektor Gamache si nebyl jistý, jestli jeho společník mluví na něj, a tak neodpověděl. Marois uviděl, co pochopili jen nemnozí.

Clařin portrét nezachycoval jen starou ženu plnou vzteku, ve skutečnosti ji namalovala jako Pannu Marii. Starou. Opuštěnou světem omrzelým a nedůvěřivým k zázrakům. Světem příliš zaměstnaným, než aby si všiml, že se kámen svalil zpátky. Posunul se k jiným divům.

Tohle byla Marie na konci života. Zapomenutá. Sama. Vrhala zlobné pohledy na místnost plnou veselých lidí popíjejících dobré víno. A procházejících přímo kolem ní.

Až na Françoise Maroise, který teď odtrhl oči od obrazu a znovu pohlédl na Gamache.

„Co to Clara udělala?“ zeptal se tiše.

Gamache chvíli mlčel a snažil s upořádat myšlenky, než odpoví.

„Zdravím, kašpárku.“ Ruth Zardová zasunula tenkou paži Jeanu Guyi Beauvoirovi do ohbí lokte. „Povězte mi, jak vám je.“

Byl to rozkaz a jen málo lidí mělo odvahu Ruth ignorovat. Ale na druhou stranu jen málo lidí se Ruth kdy zeptala, jak jim je.

„Dobře.“

„Kecy,“ opáčila stará básnířka. „Vypadáte děsně. Hubený.

Bledý. Samá vráska.“

„To popisujete sebe, vy stará ožralko.“

Ruth Zardová zakdákala. „Pravda, vypadáte jako stará zahořklá ženská. A není to takový kompliment, jak by se možná zdálo.“

Beauvoir se usmál. Ve skutečnosti se těšil, až Ruth zase uvidí. Zkoumavě se na ni zahleděl. Vysoká, hubená stařena opřená o hůl, s řídkými bílými vlasy ostříhanými tak nakrátko, že to vypadalo, jako by měla obnaženou lebku. Což Beauvoirovi připadalo celkem trefné. Nic z Ruthiny hlavy nezůstalo neodhalené a nevyjádřené. Jen svoje srdce skrývala.

Ovšem to vyplouvalo na povrch v jejích básních. Nějak, a Beauvoir vůbec neměl tušení jak, se Ruth Zardové podařilo vyhrát Cenu generálního guvernéra za poezii. Jejím veršům ani trochu nerozuměl. Naštěstí v osobní rovině bylo mnohem snazší Ruth dekódovat.

„Proč jste tady?“ vyptávala se a fixovala ho upřeným pohledem.

„A proč vy? Nevykládejte mi, že jste sem jela až ze Three Pines, jen abyste podpořila Claru.“

Ruth se na něj podívala, jako by se zbláznil. „Samozřejmě že ne. Jsem tu ze stejného důvodu jako všichni ostatní. Kvůli jídlu a pití zadarmo. Už jsem ale měla dost. Jedete pak na oslavu do Three Pines?“

„Pozvali nás, ale myslím, že ne.“

Ruth přikývla. „Prima. Aspoň zbyde víc na mě. Slyšela jsem, že jste se rozvedl. Předpokládám, že vás podváděla. Což se dá pochopit.“

„Čarodějnice,“ zamumlal Beauvoir.

„Blbečku,“ opáčila Ruth. Beauvoir zatěkal pohledem a Ruth sledovala, kam se to dívá. Na mladou ženu na druhé straně místnosti.

„Našel byste lepší než ji,“ prohlásila Ruth a ucítila, jak se paže, kterou držela, napjala. Její společník nepromluvil. Zabodla do něj pichlavý pohled a pak se znovu zahleděla na ženu, na kterou zíral Beauvoir.

Pětadvacet, možná třicet let, nebyla tlustá, ale ani hubená. Ani hezká, ani vyloženě ošklivá. Nijak vysoká, ale ani malá.

Působila naprosto průměrně, zcela nezajímavě. Až na jedinou věc.

Z té mladé ženy vyzařovala pohoda.

Jak se na ni Ruth dívala, ze skupinky vyšla starší žena, objala tu mladší kolem pasu a políbila ji.

Reine-Marie Gamachová. Ruth se s ní už párkrát setkala.

Teď už se svraštělá stará básnířka podívala na Beauvoira se zvýšeným zájmem.

Peter Morrow poklábosil s několika galeristy. Nevýznamné postavy ve světě umění, ale lépe je udržovat spokojené.

Věděl, že na vernisáži je André Castonguay z Galerie Castonguay, a umíral touhou se s ním seznámit. Všiml si i kritiků píšících pro New York Times a Le Figaro. Rozhlédl se po místnosti a uviděl fotografa, jak fotí Claru.

Na chvilku odvrátila oči, zachytila jeho pohled a pokrčila rameny. Zvedl svou sklenku vína, aby jí připil, a usmál se.

Měl by se jít představit Castonguayovi? Jenže kolem něj bylo tolik lidí a Peter nechtěl vypadat jako ubožák. Ochomýtat se kolem. Lepší bude držet se dál, jako by mu na tom nezáleželo, jako by Andrého Castonguaye nepotřeboval.

Peter obrátil pozornost zpátky k majiteli malé galerie, který mu vysvětloval, že by Peterovi rád uspořádal výstavu, ale má úplně plno.

Koutkem oka zahlédl, jak se kruhy kolem Castonguaye rozestupují a míří ke Claře.

* * *

„Ptal jste se, co jsem cítil, když jsem ten obraz uviděl poprvé,“ řekl Armand Gamache. Oba se podívali na portrét. „Cítil jsem klid. Útěchu.“

François Marois se na něj užasle podíval.

„Útěchu? Jak to? Byl jste šťastný, že sám nemáte tako vý vztek? Připadal vám díky její zuřivosti ten váš přijatelnější? Jak ten obraz madame Morrowová nazvala?“ Marois si sundal brýle a naklonil se k popisku připevněnému na stěně.

Pak o kus ustoupil s ještě zmatenějším výrazem v obličeji než kdy předtím.

„Hmm, tak to by mě zajímalo proč.“

Zatímco se obchodník s uměním soustředil na portrét, Gamache přes místnost zaregistroval Oliviera. Zíral na něj. Vrchní inspektor se usmál na pozdrav, ale nepřekvapilo ho, že se Olivier odvrátil.

Aspoň měl svou odpověď.

Vedle něj Marois vydechl. „Aha.“

Gamache se k němu otočil zpátky. Marois už nevypadal překvapeně. Jeho zdvořilá, kultivovaná patina sklouzla a na povrch se prodral upřímný úsměv.

„Je to v jejích očích, viďte.“ Gamache přikývl.

Pak Marois naklonil hlavu ke straně, ale nedíval se na portrét, nýbrž do davu. Zmateně. Pak se podíval znovu na obraz a znovu do davu.

Gamache sledoval jeho pohled a nepřekvapilo ho, když viděl, že se zastavil na staré ženě mluvící s Jeanem Guyem Beauvoirem.

Na Ruth Zardové.

Beauvoir se tvářil popuzeně, naštvaně, což bylo pro lidi kolem Ruth celkem obvyklé. Ruth sama ale vypadala dost potěšeně.

„To je ona, že?“ zeptal se Marois vzrušeným, tichým hlasem, jako by nechtěl, aby ještě někdo jiný sdílel jejich tajemství.

Gamache přikývl. „Je to Clařina sousedka ze Three Pines.“

Marois se na Ruth fascinovaně zahleděl. Bylo to, jako by obraz ožil. Pak se s Gamachem obrátili zpátky k portrétu.

Clara ji namalovala jako zapomenutou, svárlivou Pannu Marii. Znavenou věkem a zlostí, záští skutečnou i vymyšlenou. Pokaženými přátelstvími. Neuznanými nároky a odpíranou láskou. Ovšem bylo tam ještě něco dalšího. Nejasný náznak v těch unavených starých očích. Zatím ještě neviděný, ne doopravdy. Byl to víc příslib. Vzdálená předzvěst.

Mezi všemi tahy štětce, všemi prvky, všemi barvami a odstíny portrétu šlo jen o jediný detail. Jedinou bílou tečku.

V jejích očích.

Clara Morrowová namalovala chvíli, kdy se zoufalství přerodilo v naději.

François Marois o půl kroku ucouvl a vážně pokýval hlavou.

„Je to pozoruhodné. Krásné.“ Pak se otočil ke Gamachovi.

„Samozřejmě pokud to není trik.“

„Co tím myslíte?“ zeptal se Gamache.

„Možná to vůbec není naděje,“ prohlásil Marois, „ale jen světelný klam.“

TŘI

Druhý den ráno vstala Clara brzy. Nazula si holínky, přes pyžamo navlékla svetr, nalila si kávu a posadila se na jedno z dřevěných křesílek v zahradě za domem.

Cateringová firma uklidila, takže po včerejším velkém grilování s tancovačkou nezbyly žádné stopy.

Zavřela oči. Na zdviženém obličeji cítila mladé červnové slunce, slyšela ptačí zpěv a zurčení říčky Bella Bella na konci zahrady. To vše podbarvovalo bzučení čmeláků, kteří nalétávali na pivoňky a lezli po květech, dovnitř a zase ven.

Neohrabaně se motali kolem.

Vypadalo to komicky, směšně, ale tak nezasvěceným připadá spousta věcí.

Clara Morrowová držela v dlaních teplý hrnek a cítila kávu spolu s čerstvě posekanou trávou. Šeříky, pivoňky a první voňavé růže.

Právě tahle vesnička žila s Clarou pod peřinou, když byla ještě malá holčička. Stála v jejím pokojíku za tenkými dřevěnými dveřmi, za nimiž se hádali její rodiče. Za nimiž si jí nevšímali její bratři. Kde zvonil telefon, ale nikdy ne pro ni. Kde oči klouzaly přes ni, kolem ní a skrz ni. K někomu jinému. Někomu hezčímu. Zajímavějšímu. Kde se k ní lidi chovali, jako by byla neviditelná, kde jí skákali do řeči, jako by právě nemluvila.

Když ale jako malá zavřela oči a přetáhla si peřinu přes hlavu, uviděla Clara vesničku v údolí. S lesy a květinami a laskavými lidmi.

Kde byla neohrabanost předností.

Pokud si vzpomínala, stála Clara jen o jedinou věc, dokonce i víc než o samostatnou výstavu. Nebylo to bohatství, nebyla to moc, dokonce ani láska.

Clara Morrowová chtěla někam patřit. A teď, ve svých téměř padesáti letech, někam patřila.

Udělala s tou výstavou chybu? Neodloučila se od ostatních tím, že s ní souhlasila?

Jak tam tak seděla, přehrávaly se jí před očima scény ze včerejšího večera. Obličeje jejích přátel, dalších umělců. Jak Olivier zachytil její pohled a kývl, aby jí dodal jistotu. Vzrušení ze seznámení s Andrém Castonguayem a ostatními. Kurátorčin nadšený výraz. Grilování ve vesnici, jídlo, pití a ohňostroj. Živá kapela a tancování. Smích.

Úleva.

Avšak teď, za jasného denního světla, se jí úzkost vrátila. Už ne jako bouřka z doby, kdy to bylo nejhorší, ale jako lehká mlha, která tlumila sluneční svit.

A Clara věděla proč.

Peter a Olivier jeli pro noviny. Aby Claře přivezli slova, na jejichž přečtení čekala celý život. Recenze. Slova kritiků.

Geniální. Vizionářské. Mistrovské. Nudné. Neoriginální. Předvídatelné. Která z nich to budou?

Clara seděla, upíjela kávu a snažila se na to nemyslet. Snažila se nevšímat si dlouhých stínů, které s každou uplynulou minutou popolézaly směrem k ní.