© David Glockner, 2024

ISBN 978-80-249-5358-8

Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

1

„Nejdřív nakreslil mopslíka se skřipcem na nose, dýmkou v zadku a ostruhami na nohách. Legrační obraz, ale zároveň z něj šel strach. V noci se budil s křikem, a když jsem k němu přiběhl, líčil mi, jak ho zavalil nestvůrně velký hlemýžď. Delirium tremens jak se patří, nemyslíte, Vincente?“

Vincent ze zdvořilosti přikývl, ale ve skutečnosti myslel jen na to, jak zabránit automobilu, ve kterém seděli, aby ho nevytřásl ze sedačky na hrbolatou silnici. V tom strašlivém hluku, zápachu a nepředvídatelných pohybech vozu všechna slova Alfonse Clam-Gallase tak nějak ztrácela význam.

„Lékař nám na rovinu řekl, že je na čase přemýšlet o internování našeho syna do speciálního ústavu. Má žena se pochopitelně okamžitě rozplakala. Něco takového nemohla přece jen tak přijmout. Nejspíš doufala, že slzy tu záležitost prostě odplaví. Byla to patová situace, protože já se chtěl zdržet hlasování. Z mého pohledu to byl totiž pobuřující atentát na svobodu pití. Syn byl sice až po krk naložený v lihu, ale byla to jeho volba. Jeho svobodné rozhodnutí. A já se necítil oprávněn do jeho života zasahovat tak mocně. Dokonce ani v té situaci, v jaké se nacházel. Já…“

Alfons Clam-Gallas si zhluboka povzdechl. Rozhodil rukama, takže na okamžik pustil volant. Vůz toho využil a namířil si to rovnou do příkopu. Kabina se hrozivě naklonila a Vincent měl co dělat, aby se nevykulil ven. Řidič zaklel a vztekle stočil volant. Motor zaburácel a vůz se s námahou vyškrábal zpátky na vozovku.

„Pořád si nemohu zvyknout na to, že tahle bestie se chová jinak než koňské spřežení. Opratě můžete klidně pustit. Vlastně můžete na kozlíku i podřimovat. Ale tady? Volant nemůžete nechat volně ani na vteřinu. Auto se okamžitě začne plašit. Jako třeba teď.“

Mocně si odfrkl. Znělo to, jako by do kabiny nahlédl pivovarský valach.

„Kde jsem to přestal? Aha. U své neutrality. Té jsem se ovšem musel velice rychle vzdát. Musel jsem uznat, že to není neutralita, ale alibismus. A tak jsem nebohého Jindřicha nechal jednoho rána přepadnut četou ošetřovatelů. Přímo na prahu jeho ateliéru. Dovlekli ho do zamřížovaného fiakru a odvezli do blázince. Bylo to kruté, to je bez debat, ale nejspíš jsem mu tím zachránil život. Vím, že pak v ústavu zažíval hotové peklo. Ale teď, jak se zdá, se z toho pekla vydral zpátky na svět. Na vás, Vincente, teď je, aby se do temnot nezřítil zpátky. Jsem toho názoru, že vy to dokážete. Navzdory vaší zálibě v mlčení.“

Otočil se k Vincentovi a na chvíli se mu zahleděl do očí. V jezdeckém oblečení, doplněném jakousi koženou kuklou a speciálními okuláry přiléhajícími k obličeji, aby mu do očí nevnikal prach a létající hmyz, působil velice zvláštním dojmem. Vlastně vypadal jako klaun, ze kterého jde strach.

„Váš předešlý zaměstnavatel, kníže Auersperg, o vás mluví v superlativech. A co je ještě důležitější, můj instinkt říká totéž. Takže vlastně mluvit nemusíte. Ostatně Jindřich to obstará za vás. Jeho výřečnost je pověstná. Však to brzy uvidíte a uslyšíte sám.“

„Dobře,“ vysoukal ze sebe Vincent.

„Dobře? Co je dobře?“

Vlastně nic, odpověděl v duchu Vincent. Nic není dobře. Už teď litoval, že trochu víc nepřemýšlel, než tohle místo přijal. Vždyť přece nebyl pod žádným tlakem. Peněz měl dost na to, aby dva nebo tři roky nedělal vůbec nic. Anebo mohl zůstat ve službách knížete. Možná až do smrti. Nebo mohl počkat, až se naskytne něco jiného. Místo toho kývl na to, že se stane společníkem a zároveň hlídačem Jindřicha Boleslava Clam-Gallase, jediného syna Alfonse, hraběte z Grabštejna a Doudleb, a jeho ženy Adély. Vůbec své rozhodnutí nechápal.

Po dvou dnech strávených ve společnosti hraběte Alfonse měl dojem, že jeho nový zaměstnavatel je docela obstojný adept na to stát se stejně jako jeho syn Jindřich chovancem Královského zemského ústavu pro choromyslné v Kosmonosích. Výstřednost z něj přímo sálala. Byl to čilý, až rtuťovitý muž, o hlavu menší než Vincent, ale statný, se širokými rameny a býčím krkem zápasníka. Zdálo se, že neexistuje nic, co by ho mohlo zastavit, tělesně ani myšlenkově. Byl jeden z nejlepších jezdců široko daleko a říkalo se o něm, že dokáže schvátit tři koně během jediného dne, aniž by sám pocítil sebemenší únavu. V dobách vojenské služby byl chloubou pluku, a to nejen svou odvahou a nezdolností, ale také výdrží, jakou projevoval v pitkách a nočních zábavách. Nikdo s ním nemohl soupeřit. On sám tvrdil, že je to zásluhou krve, kterou zdědil po svých předcích, bouřlivácích, posedlých horečnou touhou jednat, takže se vrhali do těch nejšílenějších podniků. Pomohli vyrvat Jeruzalém musulmanům, ale také se zapletli do sporů s papežem a neváhali věšet jeho legáty na stromy podél cest. Mnohanásobné exkomunikaci z církve, která vždy po takovém činu následovala, se jen smáli. Nesnesli nad sebou žádnou moc, opovrhovali všemi radami a raději umírali, než aby se nechali poučit.

Tyto vlastnosti hrabě očividně zdědil se vším všudy. Byl vlastně mužem středověku, který se nedopatřením narodil v polovině století devatenáctého. Jeho povaha mu nedovolovala nic jiného, než uskutečňovat své vlastní okamžité nápady a rozmary. Nijak mu nezáleželo na tom, co si o něm myslí okolí. I Vincenta přivítal s cípy košile vlajícími až u kolen a sokolem, z jehož zobáku visel cár syrového masa.

„K veřejnému mínění je hrabě dědičně hluchý,“ připravoval na podobné události Vincenta kníže Auersperg s rozpačitým studem. „Ale je to dobrá duše, to mi věřte. Ženy o něm říkají, že je to milý výstředník. Je však také smutnou skutečností, že k církvi a Bohu má podivný vztah. Víte, že své lovecké opeřence občas napájí svěcenou vodou, a ještě se tím chlubí?“

Záliby hraběte Clam-Gallase nebyly naštěstí tak pompézní, aby ruinovaly rodinnou pokladnici. Byl posedlý lovem a přírodou, což se odrazilo i v nadšení, s jakým Vincenta přijal. Vincent se několik let živil jako průvodce loveckých výprav v Súdánu, a hrabě ho tedy automaticky považoval za spřízněnou duši.

„Tak co je dobře, Vincente,“ zopakoval otázku.

„Jen jsem souhlasil s tím, co jste řekl.“

„A co jsem řekl?“

„Že nemusím mluvit.“

Hrabě zařičel smíchy.

„Vy jste se tedy povedl. No nic. Za chvíli tam budeme.“

Vincent zadoufal, že zbytek cesty proběhne mlčky, ale hluboce se mýlil. Už za pár minut přehlušil sytý hlas Alfonse Clam-Gallas znovu řev motoru a kvílení větru.

„Věřím, že Linser udělá díru do světa!“

Vincentovi chvíli trvalo, než pochopil, že řeč je o výrobci stroje, který se z něj snaží vytřást duši.

„Je to sice Tyrolák, ale už dlouho žije v Liberci. Ani nevím, jak se tu ocitl, ale je to koumes, jak se patří. Nejdřív na dvorku montoval motorová kola, pak motocykly, hasičské stříkačky, a nakonec se pustil do automobilu. Tenhle kousek jsem od něj koupil přímo na autosalonu ve Vídni. Všichni tam z něj byli úplně paf. První čtyřválec v mocnářství! A všechno si Linser vyrábí sám. Každou součástku. Jen zapalování použil od firmy Bosch a pneumatiky od Michelina. Ale jinak všechno vysoustružil ve své dílně. A co mě nejvíc nadchlo, je to, že podvozek je chráněn před blátem a kamením tlustou volskou kůží. Taková praktičnost. A potom ten výkon: celých dvanáct koní! Umíte si to představit? To je, jako by pod námi uhánělo celé stádo! A dokáže jet skoro padesát kilometrů v hodině!“

„A bez opratí a biče,“ odvážil se poznamenat Vincent.

„No jistě! Stačí jen volant, plynový pedál a jedna páka na brždění. A protože náš drahý Linser moc dobře ví, že zastavit dvanáctispřeží není jen tak, tak lanka z té páky vedou hned na tři brzdy. Dvě zadrží zadní kola, a jedna přímo hnací hřídel, která je roztáčí.“

Než se Vincent stačil zamyslet nad genialitou konstruktéra Clam-Gallasova automobilu, objevila se před nimi brána ústavu. To ponouklo hraběte, aby opět změnil téma.

„Setkání s Jindřichem se trochu obávám,“ vykřikl, zatímco zápolil s brzdou, protože vůz nehodlal zpomalit, ani když přestal tisknout plynový pedál. „Doktor Ulrych, zdejší ředitel, mě sice ubezpečil, že syn se velice přiblížil naprostému vyléčení, ale mé instinkty říkají něco jiného. Navíc tuším, že mě Jindřich zahrne výčitkami.“

Rychlost automobilu se zmenšila, ale stejně se do brány vřítili jako dělová koule. Vincent se křečovitě držel tyčky, podpírající koženou střechu. Litoval, že neusedl na zadní sedadla, protože tam by se snad cítil bezpečněji.

Jen o vlásek minuli vrátnici a zřízence, který v ní měl službu. Teprve na široké příjezdové cestě, vroubené stromořadím, se Alfonsi Clam-Gallasovi podařilo automobil umravnit, takže jeho motor jen bublal a pohyboval se rychlostí srovnatelnou s chůzí.

Vincent se konečně mohl rozhlédnout. Takhle si blázinec rozhodně nepředstavoval. Před očima měl kresbu šílence od módního malíře André Gilla, zobrazující vousáče s vytřeštěnýma očima, podivně zkrouceného v koutě ponuré místnosti. Ruce uvězněné ve svěrací kazajce, u nohou džbán a okoralý kus chleba. Jenomže tady nic ponurého neviděl. Obklopoval je rozlehlý park, v němž byly rozptýlené světle omítnuté pavilony. Všude se klikatily upravené cestičky, kolem kterých zářily květinové záhony. Kus dál bylo vidět loubí, obrostlé svlačcem, a jakési umělé skalisko, na jehož vrcholu trůnila socha muže, který snivě hleděl k zastřešenému odpočívadlu.

Až když dorazili k hlavní budově, uvěřil, že jsou v blázinci. Strohá cihlová fasáda, v níž se leskla zamřížovaná okna, působila skličujícím dojmem. Správa blázince se zřejmě rozhodla, že budově, kde původně sídlil klášter františkánů, ponechá původní vzhled, jaký měla, když ji před lety mniši museli podle výnosu císaře Františka Josefa opustit.

„Mé obavy ze setkání s Jindřichem mají reálný základ,“ pokračoval Clam-Gallas v hlasité úvaze, když motor přestal vydávat zvuky a chrlit kouř. „Dobře jsem si prostudoval, jak to tady chodí. Je tu skoro osm stovek pacientů, z toho tři čtvrtiny mužů. Za poslední roky jich stovka zemřela, u pouhých deseti lékaři konstatovali mírné zlepšení, a jen o šesti bylo možno prohlásit, že jsou vyléčeni. A to je prosím zdejší blázinec považován za jeden z nejlepších! Takže uzdravení Jindřicha lze brát jako zázrak. Přičemž já na zázraky nevěřím.“

Hrabě zaparkoval vůz přímo před vchodem. Vstoupili dovnitř. Vincent měl pocit, jako by vstoupil do středověké katedrály, v níž ovšem místo Hospodina vládne nějaký nevypočitatelný démon. Dvorana byla ještě pochmurnější než fasáda. Z dřevěné vrátnice, ukryté pod schody, na ně zamával zřízenec.

„Pan hrabě Clam-Gallas?“

Vincentův zaměstnavatel důstojně přikývl.

„Ano, to jsem já. Mimo jakoukoliv pochybnost.“

Dodatek zřízence zneklidnil tak, že okamžik nekontrolovaně pohyboval dolní čelistí. Pak teprve vykoktal:

„Pan ředitel vás čeká. První patro, hned naproti schodům. Mám vás…“

„Nemáte,“ přerušil ho Clam-Gallas hrubě. „Dál střežte vchod blázince. Ředitelství najdeme sami. Je nás dost, abychom v případě nouze utvořili rojnici!“

O chvíli později je už ve své pracovně vítal doktor Ulrych. Byl to štíhlý mužík s nezvykle velkou oválnou hlavou, které vévodil mohutný nos a ještě mohutnější knír. Dlouhý přiléhavý oblek působil dojmem, že v něm není oblečený, ale sevřený. Skoro jako ve svěrací kazajce. Alfons Clam-Gallas mu představil Vincenta:

„Toto je Vincent Hora, opatrovník mého syna.“

Doktor Ulrych zlehka zavrtěl hlavou, jako by s tím nesouhlasil. Pohlédl zpříma na hraběte:

„Jsou vám známa rizika, spojená s propuštěním vašeho syna z ústavu?“

Clam-Gallas pokrčil rameny.

„Je to stejné, jako když jdete na lov. Výsledek nikdy není zaručen.“

Doktor Ulrych spokojeně přikývl.

„To rád slyším. Většina našich pacientů je tu pro blbost, zádumčivost, pomatenost či šílenost způsobené obrnou, padoucnicí nebo alkoholem. U žen zase jde o dědičnost, afektované stavy, prodělané trauma či nákazu tyfem. V případě vašeho syna, jak jistě tušíte, jde o jeho zjev. Ten je prapříčinou jeho sebevražedného způsobu života. Lidé ho ve své blízkosti strpí, ale z jeho přítomnosti se neradují. Zcela jistě se to podepisuje i na míře nadšení, s jakým je přijímáno jeho dílo. Poznal jsem kdysi mladíka, který chtěl být básníkem. Bůh mu ale mnoho talentu v tomto směru nenadělil. Jeho verše byly jen klopotně sestavené hromádky slov. A přesto měl velký úspěch, protože byl velice pohledný a roztomilý, takže mnoho lidí v jeho schopnosti prostě uvěřilo.“

Vincent začal být nervózní. O čem to proboha ředitel blázince mluví? Copak jeho nový svěřenec kromě toho, že propadl alkoholu, je ještě také zrůda? Opomněli mu to sdělit schválně?

Uvědomil si, že o Jindřichovi Clam-Gallas toho vlastně mnoho neví. Kromě toho, že je talentovaný malíř, jehož styl je velice neortodoxní, takže konzervativní publikum svými výtvory děsí. Na druhou stranu není, jako většina jiných mladých umělců, odkázán na prodej a úspěch svých děl, takže na nějaký obecný vkus může zvysoka kašlat a zajímat se jen o reakce krasoduchů, kteří se v novátorství naopak vyžívají. Pravidelný a štědrý důchod od bohatých rodičů mu zaručuje naprostou uměleckou svobodu. A nejenom uměleckou. Neexistoval prý požitek, který by si musel odepřít. A neexistoval člověk, kterého by Jindřich nebyl ochoten ke svým požitkům přizvat. Jindřichova bohémská velkorysost byla proslulá. Měl díky ní mnoho známých, ale jen málo opravdových přátel.

Do jeho abstinenčního exilu za ním ale nepřijel ani jeden.

„Takhle to na světě prostě chodí. Být nepůvabný, nemotorný a vlastně po všech tělesných stránkách nepodařený muž je samo o sobě frustrující,“ pokračoval doktor Ulrych. „A teď si vezměte, s čím je váš syn konfrontován. Skoro to vypadá, jako by se v jeho případě příroda rozhodla, že všechny tělesné a milostné úspěchy předchozích generací mužů vašeho rodu je potřeba vyvážit, a odsoudila ho, aby si to odpykal. Zdědil po svých rytířských předcích touhu, ale nikoliv schopnost probouzet vášně. Mám teď pochopitelně na mysli ty vznešené, velkolepé: lásku, obdiv, úctu a podobně. Váš syn však probouzí jen soucit, rozpaky nebo znechucení. Každý z jeho předků mohl předložit dlouhý seznam svých milenek. On to může udělat také, ale je tu jeden velký rozdíl. Jeho seznam bude naprosto stejný, jaký mají na policejních ředitelstvích ve městech, kde pobýval. Není v něm snad jediná žena, která by své tělo nepoužívala k výdělečné činnosti jistého charakteru. Málo opravdové lásky a příliš mnoho amorálnosti, a vzhledem k citlivosti vašeho potomka i pocitů znechucení a hnusu. Takový život lze opravdu vést jen v alkoholickém oparu.“

Ředitel blázince se pokusil o bezradné gesto, ale těsný oblek jeho snahu zhatil.

„V tuto chvíli se váš syn jeví jako šílenec plný moudrosti, alkoholik, který nepije, jako ztracený člověk, který nikdy nevypadal líp… Je z něj cítit tolik vitality, taková zásoba sil, až je to ohromující. Neprojevuje ani na okamžik známky emocionální úzkosti, vzrušení, nebo duševní deprese. Žádné delirantní představy, které ho sužovaly první týdny jeho pobytu zde. Ale obávám se, že toto zlepšení může být trvalé jen v případě dokonalé tělesné a duševní hygieny. Tu však lze jen obtížně zaručit mimo zdi ústavu. Aniž bych se tak chtěl dotknout schopností pana Hory. Ale přece jen uvažte, že tady máme kromě desítky lékařů další téměř stovku speciálně školených opatrovníků, kteří pacientům dokáží zaručit nepřetržitou péči.“

„Takže navrhujete, abych syna nechal ve vašem ústavu už navěky?“

„Bylo by to nejlepší řešení,“ prohlásil pevně doktor Ulrych.

2

Viděl ty dva z okna. Otec vedle toho obra, který, jak už Jindřich věděl, byl najat, aby bděl nad jeho abstinencí a bezpečím, vypadal skoro jako trpaslík. Jak vedle něj budu vypadat já? Jako lidská bonsai?

Koneckonců by to nemusela být špatná kombinace. Pokud ten chlap bude mít smysl pro humor, mohl by můj život získat úplně jiný rozměr. Určitě je silný, velice silný, a nejspíš je to i zkušený rváč, protože jinak by ho otec nezaměstnal. A určitě je inteligentnější než ta stvůra, která po celé dny sedí v chodbě a dohlíží, aby se pacienti navzájem nepozabíjeli.

Jindřich se na své osvobození těšil tak, jak se nikdy v životě na nic netěšil. Půl roku v místnosti, kde byl zamřížovaný dokonce i krb – naštěstí se v něm netopilo, protože v celé budově před časem instalovali ústřední topení –, mu bohatě stačilo. Pravdou je, že první dny a týdny příliš nevnímal, protože z temnoty deliria tremens se vynořoval velice pomalu, ale když si pak uvědomil, že ho zavřeli do blázince, měl chuť stěny své cely prorazit čelem. Vlastně se o to několikrát pokusil. Oč méně ublížil zdem, o to silněji pak řval a naříkal bolestí.

Pobyt v blázinci mu připadal hroznější než děsivé halucinace z chlastu, protože ty alespoň mizely a byly pestré. Tady ale převládala šeď a zničující neměnnost. Spánek, krmení, civění, spánek. Mlácení hlavou o zeď. Mlácení rukama do dveří. Kopání do zdi a do dveří. Kopání do nábytku. Nic jiného se tu dělat nedalo. Když ho už všechno bolelo, přestal s veškerou fyzickou aktivitou. Ztichl a vyhlížel konec svého utrpení.

Tehdy ho lékaři uznali způsobilým k první procházce. Za doprovodu muže s hrbolatým čelem a licousy, zastřiženými na tvářích do tvaru ostrých hrotů mířících na bramborovitý nos, se potácel po cestičkách a prohlížel si stromy, jako by je viděl poprvé v životě. Jeho stále zmatený a trochu zamlžený zrak padl i na pár spoluvězňů, kteří zkrášlovali nebo, když jim to pomatená mysl zavelela, pustošili části parku. Nějaká žena se ve stinném koutě vášnivě mazlila s králíky. Jiná zas klečela v záhonu a soustředěně do něj dloubala lopatkou. Na trávníku postávali další ubožáci, kteří se oháněli malířskými štětci. Podle toho, kam směřovaly jejich pohledy, malovali jeden druhého.

Tehdy kdesi v Jindřichově nitru vzplála jiskřička naděje. Pohled na nemotory, pokoušející se bolest duše převést do tvarů a barev na plátně, mu vnukl plán. Celé dny bude pilně kreslit a malovat! Jako to dělával předtím, než ho chlast zcela rozežral. Vždyť v tom byl docela dobrý. Ne, on v tom vynikal! Ohromí všechny, jak dokáže být soustředěný a výkonný. Bude pracovitý, tichý a poddajný. Lstivost se vším všudy! Předvede svým věznitelům, že není roztřesený blázen, který noci tráví na toulkách s neexistujícími příšerami.

Rozhodně tu nezůstane navěky. A nepotřebuje pilovat mříže. On se ven z blázince prokreslí!

Ale pak se ho zase zmocnila malátnost a beznaděj. Vždyť je tak slabý, že ani neudrží štětec. Neudrží ani myšlenku. Ani slzy, které mu máčí tváře v nepředvídatelných intervalech.

Místo malování si sedl a napsal otci dopis:

„Pamatuješ na tu knihu o sokolnictví, kterou jsi mi dal k desátým narozeninám? Ve věnování jsi velebil život na čerstvém vzduchu, na světle, na svobodě. Vše, co není svobodné, bez pardonu uhyne. Pamatuješ se? A přesto jsi dopustil, abych se ocitl v šatlavě pro blbce a syfilitiky. Máš příležitost jednat jako čestný člověk!“

Tvůj Jindřich Zamřížovaný

Odpověď přišla v podobě návštěvy matky. Utápěla se v slzách a pokusech o přísnost. Bylo mu jí líto, skoro stejně jako sebe samotného. A přesto ji vzal na procházku do zahrady – kterou jeho věznitelé nazvali Aklimatizační, což ho střídavě popuzovalo a rozesmávalo – a zlomyslně ji zavedl k pacientovi, starému pánovi s výrazem kalvinisty, který lidem kradl klobouky, ulevil si do nich a pak na ně pečlivě naskládal šle. Dopřál jí to hrůzné představení, a když pak zvracela do růžového keře, poznamenal, že v ústavu jsou k vidění i mnohem horší věci.

Bylo to dostatečně lstivé?

Ukázalo se, že ne. Matka se za chvíli ovládla a vypeskovala ho. To byla od tebe klukovina předvádět mi kálejícího šílence. Tohle není nějaký zvrácený šantán, Jindřichu. Tohle je nemocnice!

A tak jí seznámil s tím, jak to blázinci chodí doopravdy:

„Panuje tu tuhá kázeň, ale nikoliv klid, milá máti. Moje boxerské zápasy se stěnami cely jsou v porovnání s tím, co se děje okolo, jen neškodným dováděním. Jeden rozzuřený pacient třeba kopl ošetřovatele do břicha tak silně, že mu potrhal vnitřnosti a on za pár dní ve velkých bolestech zemřel. Jiný šílenec se připlížil ke spícímu hlídači, přitiskl mu na krk skleněný střep a požadoval vydání klíčů od mříží, které ho dělily od vnějšího světa. Strhla se rvačka, při níž bylo prolito mnoho krve obou. Po těchto incidentech byl personál blázince tak nervózní, že přecházel do útoku kvůli každé maličkosti. Dva mohutní strážci nedlouho nato umlátili k smrti pacienta. Byl to sice nevyzpytatelný a obávaný chlap, ale jeho vrazi byli i tak okamžitě propuštěni a odsouzeni k deseti letům těžkého žaláře. Vedení ústavu se snažilo všechny násilné epizody utajit, jenomže to by personál musel být němý. Během několika hodin to vždy věděli všichni, a to včetně nejpikantnějších detailů.“

Byla v naprostém šoku. Zmatená, plačtivá, ale také naprosto bezradná. Matka Jindřicha bezesporu milovala takového, jaký byl, naprosto a bezvýhradně. Milovala ho, i když byl v deliriu nebo svěrací kazajce. Moc si přála, aby i v jeho životě převládal pocit štěstí. Jenomže naprosto netušila, jak to zařídit.

A tak se zařídil sám.

Shromáždil v sobě všechny zbylé síly a opravdu začal kreslit. Zhotovil si provizorní štětec z péra sluky, která je odhodila v ústavním parku. Požádal o litografické kameny a krabici akvarelových barev se sépií, štětci a tužkami. A papír. Hodně papíru. Namaloval svého dozorce s hrbolatým čelem, dámu s králikárnou, doktora Ulrycha, a dokonce i starého kalvinistu při činu. Když vyčerpal náměty kolem sebe, maloval každou vzpomínku, která se vynořila v jeho mysli. Výjevy z barů a šantánů, z vykřičených domů, z cirkusů, divadel. Všechno to bylo na vyhození, protože to maloval křečovitě, bez vzletnosti, kterou na něm všichni zasvěcení tolik obdivovali. Naštěstí nikdo z lidí, kteří rozhodovali o jeho propuštění, zasvěcený nebyl. Bylo snadné je přesvědčit, že světabol, který ho sváděl na scestí, už hodlá Jindřich léčit výhradně uměleckou činností.

Bylo to vlastně stejně snadné jako utajit, že svou touhu po lihu Jindřich ukájí ústní vodou, v níž byla drobná stopa alkoholu, a kterou měl k dispozici v koupelně.

Po roce se konečně dočkal. Doktor Ulrych mu vystavil propustku do normálního světa. Byla v ní však jedna podmínka:

„V důsledku slabé paměti, labilní mravní rovnováhy a nepevné vůle Jindřicha Boleslava Clam-Gallase je bezpodmínečně nutné, aby mu byl zajištěn stálý dozor, který mu zabrání znovu upadnout do jeho toxických návyků a tím si přivodit recidivu, která by jej uvedla do ještě vážnějšího stavu, než v jakém byl do ústavu přijat.“

Onen stálý dozor se Jindřichovi v prvním okamžiku jevil docela sympaticky. Urostlý, s upřímnou tváří a poněkud rozostřeným pohledem, dvakrát vyšší než on, takže jejich dvojice bude působit velice pohádkovým dojmem.

Věděl o něm jen málo. Otec mu napsal, že Vincenta Horu doporučil kníže Auersperg. Prý se osvědčil při výchově jeho syna a zabránil strašlivému atentátu, kterému by padly za oběť skoro dvě stovky žen a mužů z té nejlepší společnosti. „Svět lidstva se skládá už snad jen z blbů, darebáků a pokrytců. Muži patří do vězení nebo do blázince, ženy zas na louky, kde se pasou tučné krávy,“ rozepsal se otec, z Jindřichova pohledu nemístně a nepatřičně. Vždyť to byl dopis týranému synovi! „Co si ti anarchisté a socialisté myslí, že tímhle dokážou? Nejspíš opravdu věří, že mytí v potocích krve je ta nejlepší hygiena.“

Jindřich si nejasně vybavoval, že ona událost zaplňovala titulní stránky novin v době před jeho internací. Nezajímalo ho to tehdy ani teď. Měl dost svých vlastních problémů.

Vincent si sedl na přední sedadlo. Jindřich se vsunul dozadu, vedle kožené cestovní brašny s jeho nejosobnějšími potřebami. Obrovský kufr s oblečením a Jindřichovými kresbami dva zřízenci připoutali dozadu. Teatrálně vyjekl, když si otec nasadil obludné řidičské brýle a zazubil se na něj. Pokusil se ten obraz vrýt do paměti, aby ho později mohl nakreslit: humanoidní ploutvonožec z dílny doktora Frankensteina, tak se dílo bude jmenovat. Cože, jmenovat? Proboha, odkdy svým obrazům dává jména?

Vůz vydal skřek a s hrkáním se rozjel. Z nějakého důvodu nejprve zamířil opačným směrem, než měl, takže se najednou ocitli na dvoře, kde byly zámečnické a truhlářské dílny, kotelny, sklady a hasičská zbrojnice.

„Vezete mě k márnici a pitevně, otče,“ zahalekal a předklonil se k řidiči. „Ale mně to připadá předčasné!“

Otec ukázal kamsi dopředu.

„Chtěl jsem si jen prohlédnout ten nový komín u kotelny. Už k tomu nebude příležitost. Přece víš, jak miluju štíhlé vysoké stavby!“

Znělo to jako žert, ale Jindřich si uvědomil, že je to jen a jen holý fakt. Už několikrát se stalo, že se otec odstěhoval na vrchol věže jejich rodového sídla a bydlel tam se svými loveckými ptáky. Třeba tam bydlí i teď.

Otec si prohlédl komín a pak předvedl, jak s automobilem umí couvat. Velkým obloukem zamířil k bráně ústavu. Minuli přízemní ženský pavilon, jehož tajné dobytí Jindřich plánoval ve chvílích, kdy jím navzdory tělesné slabosti smýkala touha, pak cíp hřbitova, kde odpočívali zemřelí chovanci, ke kterým se nikdo nehlásil. A konečně brána.

Jindřich cítil, jak v něm bobtná touha po životě. Moc si přál dát najevo, jak jasně mu to myslí. Chtěl být zase silný, čilý! A vůbec nevadí, že jeho nezávislost bude jen iluzorní, protože za zadkem mu bude pořád stát ten obrovitý muž.

V té chvíli si uvědomil, že ještě vůbec nezaslechl jeho hlas. Nebo ano? Je možné, že Vincent Hora za celou dobu neřekl jediné slovo?

Znovu se předklonil a pokusil se překřičet burácení motoru:

„Vincente, vy jste němý?“

Jistěže němý nejsem, odpověděl Vincent, ale jen v duchu. Navenek jen zavrtěl hlavou, což snad bylo vidět i zezadu. Stále ještě se nemohl vzpamatovat ze šoku z toho, jak jeho nový svěřenec vypadá. Proč ho proboha nikdo nevaroval?

Jindřich Clam-Gallas byl trpaslík. Krátké údy, téměř čtvercový trup, a hlava v oblasti lícní lehce prohnutá, jako by mu na ni někdo po porodu omylem usedl. Z řídkého plnovousu, který marně šplhal na tváře, vystupovaly odulé rty. Nad ním bramborovitý veliký nos. Když mluvil, polykal slabiky a prskal. Příliš mu nešlo er a lehce šišlal. Jediné, co na něm bylo hezké, byly oči, velké, hnědé, s výraznými řasami, inteligentní, živé, hltající vše okolo bystře a zároveň posmutněle. Zářily tak výrazně, že skřipec s tenkými obroučkami, bez nějž by Jindřich prý neviděl ani na metr daleko, byl téměř nepostřehnutelný. A pak ty jeho ruce. Krátká předloktí, snad jen deseticentimetrová, a pak náhle velké dlaně a dlouhé štíhlé prsty. Prsty, jaké obvykle mívají housloví nebo klavírní virtuózové.

„Nejsem němý,“ zamumlal. „jen většinou nemám co říct.“

„Máte smysl pro sžíravý humor! Že bych opravdu měl takové štěstí? A proč ne? Po tolika ústrcích. A víš co, budeme si tykat. Ať nás nebrzdi zbytečná zdvořilost. Souhlasíš?“

Vincent přikývl.

„No tedy!“ zahalekal Alfons Clam-Gallas od volantu. „Ty jsi opravdu v báječné formě, synu. To mě těší. Takže bys někdy v příštích týdnech mohl uvést na pravou míru pomluvy, které se o naší rodině objevily v novinách. Matka se tím velice trápí.“

„Pomluvy? Překvapuješ mě, otče. Od kdy ti vadí nějaké novinářské plky?“

„Vadí matce. Víš, jak je citlivá a křehká.“

„A co se jí tak dotklo?“

„Nějaký pisálek tvrdil, že jsme tě nechali zavřít do blázince, protože jsi prý přehnaně utrácel.“

Jindřich vydal zvuk, který se velice podobal štěkotu hyen, dohadujících se o kořist.

„A není to snad pravda?“ zasyčel uštěpačně. „Stál jsem tě už spousty peněz.“

„Pravda je jen to, že ses propil téměř k smrti. Byl jsi v kómatu, což ti nejspíš uniklo.“

„A nemělo to tak náhodou zůstat?“

Konečně se před nimi objevil vršek, na němž trůnilo rodové sídlo Clam-Gallasů. Nepravidelný dvoupatrový šestiúhelník, z nějž trčela kulatá věž. Kolem rozlehlý anglický park, který se svažoval k řece, která kolem něj vytvářela jakousi smyčku. Nic reprezentativního, a vlastně ani moc hezkého. Fasáda lehce omšelá, střechy pokryté mechem navzdory tomu, že rodinná pokladnice byla plná. Jenomže Alfons Clam-Gallas byl člověk, který věřil v přírodu tak silně, že by byl ochoten vrátit lidstvo do jeskyň a stanů, takže se pouštěl jen do opravdu nezbytných oprav.

„Připravili jsme ti ve východním pavilonku ateliér, Jindřichu,“ zahalekal, když se automobil začal potýkat se závěrečným stoupáním. „Snad pro to tvoje čmárání bude vyhovující. Co myslíš?“

Jindřich si nemyslel nic. Slovo čmárání ho zasáhlo jako vržené kopí. V hlavě mu zazněla poslední slova jednoho slavného sebevraha: „Život mě o ničem nepřesvědčil.“

Měl pocit, že je jen krůček od toho, aby je pochopil.

3

Adéle Clam-Gallasové už zase silně zvonilo v uších. Tentokrát ale věděla proč. Příliš intenzivně napíná uši, aby zaslechla vrčení Alfonsova samohybu, což vede k masivnímu proudění krve v hlavě, které na její jemný sluch působí jako Niagarské vodopády.

Nervózně procházela pokoji, hlavu plnou vzpomínek a pochybností. Nešťastný Jindřich. Takový osud! Téměř třicet let trpí kvůli svému vzhledu. Zastavila se u zdi, na níž stále ještě byly stopy tenkých linek, dokumentujících, jak vysoko už vyrostl Jindřich a jeho dva bratranci. Vybavila si, jak tehdy stále pevně věřila, že se všechno obrátí k lepšímu, že ten jeden jediný centimetr, který každoročně přibýval jejímu synovi, se najednou změní v desetinásobek. Takhle to přece občas bývá, že z posmívaného skrčka je v patnácti letech najednou čahoun.

Jenomže nebylo. Jindřich se k téhle zdi nářků, jak jí říkalo služebnictvo, mohl svými ubohými zádíčky tisknout, jak chtěl, ale na výšce mu to nepřidávalo. Nakonec sem přicházel jen s nechutí a celý rozechvělý. Proč je potřeba pořád se ubezpečovat, že ze mě roste netvor, mami?

Není divu, že pak zcela propadl do víru nestoudnosti a hříchu. Cudnost, kterou zdědil po matce, byla naprosto přemožena zhýralostí a sklony k exhibicím, tak charakteristickými pro rod Clam-Gallasů. Od malička sledoval bláznivé počínání vlastního otce, viděl ho, jak se na veřejnosti prochází převlečený za kovboje, čerkeského válečníka, ve skotské sukni, nebo v drátěné košili jako nějaký křižák. Byl svědkem toho, jak otec všechny vylekal, když si na hlavu narazil přilbu odněkud z Kavkazu, která měla tvar věže, nebo když jako šílenec cválal na koni okolo Grabštejna a radoval se z toho, jak mu rudá šála vlaje ve větru.

A co ten oběd, na němž se Alfons objevil v podivném trikotu s volánky, jaký nosívají baletky?

A co ta ranní projížďka v pražské Stromovce, během níž Jindřichův otec podojil klisnu, na které přijel, a mléko před zraky svých užaslých společníků vypil?

Jedna výstřednost děsivější než druhá.

Nechápala, jak mohla toho nezvladatelného a neuchopitelného muže vůbec milovat. Mělo ji varovat už to, že jen pár dní po svatbě Alfons odjel se svými kumpány z pluku za zábavou do Vídně. A pak hned do Paříže. Celé tři týdny o něm neslyšela. Jako kdyby úplně zapomněl, že se právě oženil. Další roky to bylo úplně stejné. Alfons stále vyrážel na cesty po celé Evropě, většinou na hony, ale také za rozkošemi, což nijak neskrýval. Několikrát ji z nepochopitelných důvodů vzal s sebou, jenomže takové cesty končily pro Adélu tragicky, protože ji skoro vždycky zapomněl někde na nádraží, naprosto bez peněz, a ona byla nucena doprošovat se železničních úředníků, aby ji na dluh dopravili domů.

Po pěti letech už měla jeho záletů a výstředností dost. Rozvod nepřipadal v úvahu, ale navrhla Alfonsovi, že jejich vztah se omezí na běžnou zdvořilost a společnou péči o syna. Přijal to bez mrknutí oka. Vlastně to nebyla žádná změna. Pokud se zdržoval na jejich rodinném sídle, trávil celé noci na čekané nebo koupáním v rybnících, a to i za té nejtužší zimy. Většinu roku ale trávil na cestách, z nichž Adéle posílal dopisy se sáhodlouhými popisy honů: „Poslední dny jsem třídil psy do dvou kategorií. Deset exemplářů z naší smečky jsem vybral na srnce, dalších osmnáct výhradně na divočáky. Pak mě zaměstnalo hledání vhodného koně, protože ten můj upadl a deset dní musí odpočívat, protože kulhá. Včera jsme narazili v houštinách na dvouletého divočáka a hodinu jsme se za ním hnali. Psům se nic nestalo, jen dva z nich, Lucifer a Blesk, jsou trochu rozpáraní.“

Psaní končila většinou takhle: „Strašně se mi chce spát a daří se mi dobře.“

Když se vyjasnila pravidla jejich manželského soužití, Adéla se zcela soustředila na Jindřichovu výchovu. Tehdy ovšem netušila, kolik bolesti jí tohle rozhodnutí přinese.

Už dlouho jí mateřský instinkt napovídal, že s Jindřichem není něco v pořádku. Bylo stále zjevnější, že nikdy nebude stavěný tak jako ostatní děti. Pozorovala jeho skleslá ramena, úzký hrudník a strašlivě tenké nohy, které si dokázal zlomit dvakrát během jednoho roku. Změní se to? Nebo z něj opravdu vyroste skřet?

Za živého boha se nedokázal zbavit šišlání. Jinak ale projevoval velkou bystrost a energii. Na gymnáziu patřil mezi nejlepší studenty. Vypadalo to, že mu ani nevadí přezdívka Prcek, kterou dostal od spolužáků. Alfons se naštěstí k Jindřichovi choval laskavě a zacházel s ním, jako by byl normální, a Jindřich k němu naopak vzhlížel, přesně tak, jak má syn vzhlížet k otci. Snažil se ho napodobovat, a tak se z něj stal dokonce docela slušný jezdec. Pochopitelně se ale nemohl vyrovnat svému otci, který na koni přeskočil otevřený fiakr. S jistými obtížemi se naučil házet lasem, což Alfons považoval za naprosto nezbytné: „Jednou do něj bude chytat ženy. Jsem si jistý, že mu to bude užitečnější než latina.“

Adéla i přes všechny výhrady a pochybnosti uznávala, že Alfons je v některých věcech pro svého potomka dobrým příkladem. Ve vztahu k přírodě a zvěři projevoval až neobvyklý cit a pochopení. Dokázal klidně zastavit hon, když se mu zdálo, že štvaná zvěř je v příliš velké nevýhodě. Časem dokonce dospěl k tomu, že začal lov systematicky znesnadňovat stanovováním nových obtížněji splnitelných pravidel. Miloval i umění, hudbu a výtvarné umění, a neváhal podporovat hned několik umělců, kteří by bez toho nejspíš umřeli hlady.

Ale také nesnesl žádný odpor. Tohle po něm Jindřich zdědil. Už v deseti letech se občas choval jako nějaký imperátor. Poroučel všem, dokonce i dospělým, se samozřejmostí, která Adéle vyrážela dech. Pokud mu někdo nevyhověl, dokázal ztropit divokou scénu. Hotový tyran, plný energie, která se zdála nevyčerpatelná.

Až na to, že už tehdy velice často nedokázal chodit bez pomoci hole.

Sama by si vůbec nevěděla rady, jak naplnit Jindřichův život. Měla pocit, že deformovaná tělesná schránka ho předurčuje k bezcílnému živoření. Rodinný majetek byl stále tak velký, že by Jindřich mohl pohodlně žít třeba dvě stě let. Mohl by donekonečna studovat. Cestovat s patřičným doprovodem. Mohl dělat cokoliv, jen aby se cítil šťastný.

Jindřich se ovšem rozhodl škádlit múzy. Od malička rád kreslil a ti, co tomu rozuměli, tvrdili, že má velký talent. Takže když po maturitě prohlásil, že odjede do Paříže a vstoupí na proslulou uměleckou školu Ecole des Beaux-Arts, rodiče mu v tom nebránili.

S udivující lehkostí se tam zabydlel. Spolužáky si získal štědrostí, neutuchajícím humorem a nadhledem, s jakým se díval na své postižení. Ještě překvapivější bylo, jak uctivě se choval k učitelům, i když některé z nich považoval za idioty. „Majestát pana Bonnata, portrétisty tak slavného, že se už za života proměňuje v sochu, mi nedovoluje klást žádné otázky,“ napsal rodičům o vedoucím ateliéru, kam denně docházel.

Období Jindřichových pařížských studií bylo plné nadějí, skončilo ale děsivě. Když Adéla viděla první synův obraz, jehož téma si vybral naprosto samostatně, chtělo se jí hlasitě křičet.

Tlustá Marie, Jindřichova první modelka, byla prostitutka s povadlým tělem a obličejem, z nějž vyzařovala úzkost a zhnusení. Právě proto si ji vybral. Fascinovalo ho, jak se řada nehezkých zážitků a ponížení může podepsat na vzhledu člověka. Mohl tu ztrhanou tvář ztvárnit jako grotesku, přehnat některé rysy tak, aby se publikum hlasitě smálo, ale on se rozhodl ponechat jí dojemně zoufalý vzhled. Důvod byl jasný: mezi osudem té nešťastnice a vlastním životem cítil jistou podobnost. Žádné iluze, žádné naděje.

Ve svém těle si Jindřich mohl lásku jen představovat. Když mu bylo devatenáct, laskavý spolužák z Ecole des Beaux-Arts ho představil mladičké Pařížance, která se nebránila žádné neřesti. Bylo jí snad jen šestnáct nebo sedmnáct, jmenovala se Claire a tvrdila, že utekla od otce, který ji v opilosti znásilňoval. Nikdo, ani Jindřich, se nikdy nepídil po tom, jestli to je pravda, nebo ne. Claire se projevovala jako dokonalý živočich, jednoduchý, opojený vlastním tělem. Byla štíhlá jako kluk, s velice malými ňadry, ale to, co jí příroda nenadělila na těle, vynahradila v obličeji. Obrovské oči a ústa s chtivými rty jí získávaly přízeň mužů a jejich peněženek. Nedalo se o ní říct, že je děvka, ale peníze od milenců představovaly veškeré její příjmy.

Jindřicha přijala s nadšením. Vlastně to vypadalo, že v ní jeho chatrná tělesnost vzbuzuje nadšení. A on k ní byl štědrý, velice štědrý. Všude vykládala, jaký je báječný milenec, což bylo milé, protože to probudilo zvědavý zájem v několika dalších dívkách podobného ražení, a Jindřich si tak mohl připadat jako don Juan. A také si tak připadal. Jenomže zároveň se kdesi hluboko v jeho mysli rodil pocit hnusu. Tak tohle jsou ženy, které jsou mi předurčeny?

A kde je skutečná láska?

Nikdy se se svými pocity nikomu nesvěřil. Nestál o něčí lítost. Ani o sebelítost. Naučil se ji zadupávat už v zárodku intenzivní prací v ateliéru, intenzivními pitkami a intenzivními návštěvami bordelů. Občas v nich dokonce s laskavým svolením jejich obyvatelek a majitelek dokonce bydlel. Přátelům tvrdil, že nikde jinde se necítí doma. Všude jinde na něj útočily lítostivé pohledy, úšklebky, nebo dokonce smích. Obyvatelky bordelu byly ale zvyklé na nejzrůdnější fantazie, na muže, kteří tu odkládali oděvy i civilizované pokrytectví a chovali se jako zvířata, na bytosti plné zvrácenosti, vedle nichž Jindřich působil jako ostrůvek normálnosti.

V bordelu se mu dostávalo prosté něhy, po které tak toužil. Holky, zvyklé na rychlé špásování, ho ochotně nechávaly, aby jim hlavu položil do klína, hladil jim ruku, nebo vedle nich jen tak seděl. Snadno se přizpůsobil jejich překvapivě přísnému dennímu režimu: v deset budíček, v jedenáct snídaně, oběd po páté hodině, pak hlavní nápor zákazníků, a nakonec ve dvě v noci večeře. Na vlastní útratu jim zpestřoval jídelníček, objednával vynikající vína a bavil se tím, jak to vůbec nechápou. Když měly volno, hrál s nimi karty. Některým dával dokonce dárky k svátku a k narozeninám. Dokázal je rozesmát, i když nebyly opilé. Maloval je ve všech situacích. Ráno, ještě nenalíčené, večer, když sklesle čekaly na zákazníky, nahé, když se koupaly, anebo zdivočelé, když si mezi sebou vyřizovaly účty a připomínaly krvežíznivé slepice. Většina těchto obrazů zůstala v podnicích, kde vznikla. Jen několik se dostalo do galerií, které se odhodlaly Jindřichova podivná díla vystavovat.

Sám si nebyl jistý, jestli je mu to jedno, nebo jestli ho jeho umělecký neúspěch – nebo spíš opomíjení publikem – mrzí. Peníze nepotřeboval, těch měl vždy dost. Mohl si nejspíš i koupit nějakého kritika, který by ho v novinách dekoroval na největšího malíře současnosti. Pak by se jistě našla celá řada lidí, kteří by byli ochotni přísahat na Jindřichovu genialitu. Problém byl ale v tom, že by to dělali, aniž by některé jeho dílo spatřili byť jen koutkem oka. Stál by vůbec o něco takového?

A tak se jen snažil žít, jak nejlépe a nejdivočeji dokázal. Bez ohledu na to, co jeho trpasličí tělo dokázalo vydržet. To, jak žiješ, jak piješ, jak smilníš a jak přitom všem horečně pracuješ, je něco jako vleklá sebevražda, řekl mu kdysi jeden z jeho uměleckých přátel. Nebylo by lepší to rázně ukončit?

Jindřich se tomu tehdy smál. Bylo to v době, kdy si navzdory svému postižení připadal jako obr. Ani obrovská kvanta alkoholu nedokázala provést s Jindřichovou myslí nic horšího než ji lehce zakalit. Dokázal hýřit celou noc a ráno se chopit štětce. Pak se to ale začalo měnit. Nespavost, noční můry. Nakonec i denní běsy. Paranoia. Temnota, z níž se ozývaly děsivé hlasy. Najednou nebylo jasné, co je život a co je smrt. Co z toho zmatku by měl vlastně ukončit?

4

Valerie obešla staveniště, jehož lešení jí připomínalo prapodivné květenství, na němž se jako mravenci hemžili dělníci. Kráčeli po neupevněných prknech, šplhali po vratkých žebřících a bez obav se nakláněli dolů, jako by si vůbec neuvědomovali, že stačí jeden jediný chybný krok a zřítí se na dlažbu. Dokonce jí připadalo, že je jejich vlastní situace těší, že se před kolemjdoucími předvádějí. Egon by jistě prohlásil, že jde o přemrštěné koketování se smrtí. Něco jako otužování těla arsenem nebo rtutí.

Nebo by se jen zamračil a šel by dál.

To samé udělala ona. Nechala staveniště staveništěm a pokračovala ulicí do mírného kopce, kolem krámku knihkupce, kde mohla za mírný obnos koupit Paměti lékařovy a Hudečkův atlas zrůd, ale neudělala to, protože neměla ani ten mírný obnos. Ne, že by na ní Egon šetřil, ale měl zrovna období, kdy nebyl příliš solventní. Vlastně byl úplně švorc, takže z Vídně museli zmizet potají a laskavé Egonově bytné nechat vzkaz, že místo dlužného nájmu najde vedle postele pět Egonových obrazů, které za nějaký čas budou mít zcela jistě nedozírnou hodnotu.

Valerie vůbec netušila, proč pak zamířili právě sem, do Hrádku. A bylo jí to srdečně jedno. S Egonem by jela kamkoliv. Navíc to tu bylo docela příjemné. Lehce zvlněná krajina a ospalé provinční městečko na břehu líně tekoucí řeky, uličky vroubené nízkými domky, nad nimiž do téměř babylónských výšin trčela věž katedrály. Příjemná změna oproti Vídni, kde měl člověk na ulici pocit, že prochází roklí, do níž napadala polovina lidstva.

Bylo jí teprve devatenáct, ale vypadala dospěle a mnohem starší. Egonovi bylo už dvaadvacet, ale lidem často připadalo, že Valerie je spíš jeho chůva. Egon se navíc choval potrhle a měl tak obrovské odstávající uši, že působil dojmem postiženého člověka. Zatímco ona vedle něj kráčela důstojně, oblečená v elegantním dvouřadovém kostýmku – to bylo její jediné oblečení – na hlavě klobouček, na Egonovi plandalo sako, do nějž by mohl přijmout ještě jednu podobně vyzáblou osobu. Klobouk držel zmuchlaný v ruce a vlasy mu trčely nad čelem do všech stran, takže připomínal zhmotnělou ilustraci šíleného vědce z nějakého fantastického románu.

A k tomu ty jeho grimasy. Mohl by se tím živit někde ve varieté. Hroznější škleby než ty, které dokázal předvést Egon, nikdy neviděla. Hrál si rád na blázna, a nejspíš jím i trochu byl. Ale to na něm právě bylo okouzlující. Tolik zábavy si Valerie nikdy předtím neužila. Jak by také mohla, když její otec byl učitel na obecní škole v malém městečku poblíž Vídně a byl pověstný svou přísností. Řezal za každý sebemenší prohřešek své žáky i tři dcery a občas i manželku Teklu, tichou a poddajnou ženu, která díky tomu polovinu života proplakala. Občas to bylo k nesnesení. Od dvanácti let ve Valerii zrály dvě nehezké myšlenky: jedna na útěk, druhá na vraždu. Nikdy se s tím ale nikomu nesvěřila, protože cítila, že by se dočkala jen zrady a trestu. A tak obě myšlenky nechávala ve svém nitru zrát a čekala na vhodnou příležitost. Jak dospívala, uvědomovala si stále jasněji, že útěk je praktičtější než vražda. Nedlouho po svých patnáctých narozeninách sebrala matce pár drobných, co našla v její zástěře, a pěšky vyrazila do Vídně. Jediný plán, který měla, bylo zmizet z dosahu toho surovce.

Nemusela se ani trmácet moc daleko. Už na předměstí Vídně dostala práci ve výrobně slanečků. Zabydlela se spolu s dalšími třemi dívkami v podkrovním pokojíku poblíž továrny, a když měla volno, procházela se ulicemi města. Připadla si jako ptáče, které vylétlo z hnízda a už se tam nehodlá vrátit. Byla hezká a těšil ji zájem mužů. Nijak si nelámala hlavu svou pověstí. Když se jí mladík líbil, bez okolků se s ním spustila. Stejně bezhlavě přijala nabídku výstředního mladíka, který tvrdil, že je malíř a že by ji rád portrétoval, protože je nejzajímavější dívkou, jakou spatřil v posledních třech týdnech.

Takhle přesně to řekl: v posledních třech týdnech.

Nevyděsilo ji ani to, když vyšlo najevo, že jí chce kreslit nahou. Klidně se svlékla. Do týdne z nich byli milenci. Valerie pak opustila stísněný brloh v tovární ulici a přestěhovala se k němu. V továrně dala výpověď. Svět, který se před ní otevíral, byl mnohem lákavější než ten, který sestával z mrtvých ryb, surového otce a neustále se hašteřících spolubydlících. Našla si novou práci v centru Vidně. Stala se z ní prodavačka v obchodě s oblečením a také příležitostná modelka.

Když Egon přišel s tím, že se na léto přestěhují na venkov, přivítala to s nadšením. Práce v obchodě už ji stejně štvala. Zákaznice byly většinou nafrněné a arogantní, majitelka krámu zas vzteklá, zlá a lakomá. Nechybělo mnoho a k prodavačkám by se chovala stejně, jako se Valeriin otec choval ke své rodině. Proč by měla v takovém prostředí zůstávat?

Ukázalo se, že na venkov nepojedou sami. Přidala se k nim dvojice Egonových přátel, Erwin Osen, mladík vysoký skoro dva metry, který se živil jako mim a komik v jednom vídeňském šantánu, a Anton Peschka, který se pokoušel živit malováním krajinek.

Egonův zdejší přítel jménem Ignác Lidl pro ně sehnal báječné bydlení v domku, přilepeném na vnější straně torza městských hradeb, jen kousek od řeky. Prastará budova byla už skoro dvacet let využívaná jen jako příležitostné skladiště a její zahrada zarostla růžovými keři, o které nikdo nepečoval. Nebyl tu ani vodovod, takže pitnou vodu bylo nutné vláčet z půl kilometru vzdálené veřejné studny – tu na mytí stačilo nabrat v řece –, a na záchod se muselo do plesnivé boudy ve spodní části zahrady. Ale místo bylo romantické a příjemně stranou ostatních obydlí.

Majitel domku a mnoha dalších nemovitostí ve městě a okolí, Maxmilián Tauš, nejprve požadoval nízký nájem, ale když zjistil, že bude hostit hned dva zručné a talentované malíře, z nichž jeden – Egon – je navíc žák Gustava Klimta, ke kterému vzhlížela celá kulturní Evropa, prohlásil, že žádné peníze nechce. „Postačí mi, když mi tu a tam udělíte nějakou drobnou výtvarnou lekci. I já sám totiž ve volném čase obcuji s múzou, víte?“

Tauš byl docela milý člověk, asi čtyřicetiletý, s účesem, který začínal až na zátylku, a směšným bříškem, které se k jeho pavoučímu tělu příliš nehodilo. Pokoušel se neustále hovor prošpikovávat různými žerty, ale stejně jako jeho bříško to bylo vždy nemístné. Valerie se jim ze zdvořilosti pochechtávala a hlídala Egona, aby jejich dobrodinci příliš okatě nedával najevo, jaký je hňup. Což Egon uměl jako nikdo jiný.

„Domek je stísněný, ale vy nejspíš budete tvořit hlavně v zahradě, mám pravdu?“ drmolil Tauš, když je prováděl jejich novým útočištěm. „Dívčí tváře ověnčené zdivočelými růžemi. Kráska a růže? Nebyl by to hezký název pro obraz?“

Valerie s obavami sledovala, jak se rty jejího milence špulí ke krutému odmítnutí. Pak se ale Egonova tvář rozjasnila a on vyhrkl: „To se ví, že je to nádherný název! Hned zítra se do něčeho takového pustím.“

„A kdo bude šťastným modelem?“

Tauš jistě očekával, že to bude Valerie, ale Egon ho překvapil:

„To ještě nevím. Ale jsem odhodlán najít tu nejkrásnější mezi zdejšími děvčaty. Nemáte nějaký návrh?“

Valerie přestala zírat do výlohy knihkupce a pokračovala dál k náměstí. Minula kašnu a pokračovala směrem k věži katedrály svatého Štěpána. Ulice se hemžily lidmi a povozy. Z úzkého průjezdu přímo před Valerií vyrazil obrovský automobil a všechno kolem zahalil do smradlavého dýmu. Za hlasitého troubení a nesouhlasného řevu chodců pomalu stoupal do kopce. Patra kluků se rozhodla s ním závodit a utvořila kolem něj kordon. Řidič nadával, chodci se tiskli ke zdem a valach, zapřažený do dvoukoláku, vypustil ze strachu obsah svých střev na dlažbu. Všem se ulevilo, když automobil zmizel na opačné straně města.

Milovala tyhle procházky. Čím byly uličky města křivolačejší, čím nesmyslněji kličkovaly mezi domy a čím složitěji byly k sobě přilepené, tím víc se to Valerii líbilo. Nahlížela do dvorků, a pokud to šlo i do oken. Naslouchala cizím rozhovorům, nechávala cizí kočky, ať se jí třou o kotníky. A snila o tom, že v některém z těch domů by časem mohla žít i ona.

Ale rozhodně to nebylo tak, že by s tím, jak bydlela teď, nebyla spokojená. Naopak. Dům pod hradbami byl báječný, zejména pro tak mladý pár, jaký tvořili ona a Egon. V přízemí kuchyně s obrovským stolem, v patře světlý pokoj s nádhernými barokními kamny a nahoře v podkroví pak další, který oba svorně prohlásili za ložnici. Podlaží byla spojena strmým schodištěm, pro starší lidi obtížně schůdným, ale z kuchyně do prvního patra se dalo jít i přes zahradu.

Ocitla se na Biskupském náměstí. Dveře katedrály byly pootevřené a dovnitř pomalu vplouvala řada jeptišek. Škoda, že tu není Egon, pomyslela si. Nebyl by to krásný výjev? Ne, Egon by se nad tím jen zašklebil. To bych mohl rovnou kreslit husy na rybníce, zařehtal by se. Mám snad kreslit černobílé obdélníky, vnikající do hnědého obdélníku? Leda by se ty jeptišky svlékly a ke zpovědnici by  se hrnuly nahé. To bych se hned chopil štětce!

Valerie se nahlas zasmála, když si v duchu tuhle scénku přehrála. Jedna z jeptišek ji zpražila pohledem. „Tihle rudí,“ zasyčela směrem k Valerii. „Bezbožníci!“

Valerie se zasmála ještě hlasitěji. Na tohle byla zvyklá. Okázalý ateismus lidí jako ona nebo Egon popuzoval mnoho lidí, a většina z nich pro ně měla právě tohle slovo: rudí. Egon a jeho vzdělaní přátelé tvrdili, že to nemá nic společného s krocanem, jak si Valerie původně myslela, ale s revolucionáři, kteří chtěli spravedlivější svět i za cenu strašlivého krveprolití a kteří si za svou barvu zvolili právě rudou. Valerii to bylo tak nějak jedno. Upřímně řečeno, spravedlivější svět si neuměla vůbec představit. Kdo by ho vlastně vedl, kdyby v něm nebyli žádní mocipáni? Nezavládl by náhodou naprostý chaos, kdyby všechno patřilo všem?

Opravdu všechno, tedy i ženy?

Ona sama si rudá jako revolucionáři rozhodně nepřipadala. Přinejmenším proto, že nehodlala patřit všem. Má ale smysl tohle vysvětlovat jeptiškám?

Vzpurně vystrčila bradu. Rychle zamířila pryč z náměstí, protože jí najednou připadalo, že pro takové, jako je ona, tu kdysi jezuité vršily hranice. Zatoužila po louce plné květin, překypujících barvami, po stromech, na nichž se to hemží ptáky, po tůňkách, ve kterých by se zrcadlily jejich listy. Zatoužila i po Egonovi v naději, že ji před vidinami dávných surovostí uchrání. Ale pak si hned uvědomila, že ve stavu, v jakém ho před chvílí opouštěla, neochrání ani sebe, natož ji. Tohle byl totiž jeden z těch nepříliš podařených dnů, kdy se Egon s Erwinem Osenem a Antonem Peschkou pustili do pití, což dopadlo vždycky stejně: nejprve zábavné žertování, ale jak se postupně zvyšovalo množství alkoholu v jejich hlavách, všechno sklouzávalo k hrubosti a nekonečnému vyvyšování svých vlastních schopností. V takových chvílích bylo nejlepší z dosahu těch tří opilců co nejrychleji zmizet.

Přistihla se, že ulicí z Biskupského náměstí skoro cválá. V kostýmku jí bylo vedro, pod kloboukem ji všechno svědilo, ale ani jedno si takhle uprostřed města sundat neodvažovala. Cože to slunce tak najednou pálí? Úplně jako jezuitská hranice.

A pak ji někdo chytil za loket.

Vztekle se ohlédla. Spatřila, nebo spíš vytušila, muže, jehož tváře byly beze zbytku porostlé podivnými vousy, které vypadaly, jako by si je zahušťoval koudelí. Nad nimi svítily zlé oči a nad tím vším hluboce naražená buřinka. S divošským obličejem kontrastovalo oblečení, které by se hodilo spíš na nějakého upjatého úředníka. Byl zhruba stejně vysoký jako ona, jenomže celý tak nějak nakřivo, jako kdyby se chystal skácet na chodník.

Pokusila se mu vyškubnout, ale loket měla jak ve svěráku.

„Vím, kdo jste,“ zachrčel.

„To mi je jedno. Pusťte mě!“

Měla pocit, že ji tím svým zlým pohledem ohmatává. Což vlastně také nebylo nic nového. Její zrzavé vlasy, hezká, lehce pihovatá tvář a jasně modré oči přitahovaly pozornost mužů vždy a všude. Mnozí z nich ji považovali za lehkou dívku.

„Bydlíte dole u řeky, že?“

„Cože?“

Začala škytat. Takhle neprakticky se u ní projevoval úlek.

„Jste tu s tím mladým malířem, že?“

„Co je vám do toho?“

„Nic. Vůbec nic.“

„Tak to byste si mohl jít po svých, ne?“

Konečně jí pustil loket. Byla to úleva, které měla využít a rychle zmizet. Jenomže ona nezmizela. Jako kdyby ji ty zlé oči zhypnotizovaly.

„Taky půjdu. Ale nejprve vám řeknu, co a jak.“

„Božínku. Vy mě nenecháte? Mám vás snad kopnout do holeně? Nebo jinam?“

„Nechci vám ublížit, slečno. Jen pomoct.“

„Já pomoc nepotřebuju.“

„Možná ne. Možná jo. To já nemohu vědět, jaká jste, když se vám děje křivda.“

Začínalo to být podobné, jako když ji před časem lapily dvě cikánky a nenechaly se odehnat, dokud jim nedovolí, aby jí četly z ruky. Jen taktak se jim vysmekla a utekla.

„Co jste zač? Nějaký věštec?“

„Ne. Jen člověk, co si všímá. Mám nos, víte,“ poklepal si na tu věc, co mu trčela nad vousisky. Podle zvuku, který se ozval, to byla čiročirá lež. Ten chlap prostě žádný nos neměl. Jen nějakou divnou atrapu.

„Já ho mám také,“ napodobila ho. Chtěla odejít, ale znovu ji chytil za loket. Nechybělo mnoho a pokusila by se ho praštit pěstí. Rovnou do toho jeho všetečného a určitě falešného nosu. Ale než se k tomu odhodlala, řekl:

„Měla byste vědět, že ten váš malíř je pěkný zrádce.“

Pokusila se o úsměv.

„A kohopak že to zradil?“

„No přece vás. Nic netušíte?“

Zavrtěla hlavou. Stále ještě měla vztek, ale rychle ho nahrazoval pocit, že se ocitla těsně na kraji propasti. A že jí ten loket, sevřený v železné pěsti toho podivného chlapa, vlastně zachraňuje život.

„On se sem přijel oženit.“

„Cože?“

„Ale ne s vámi. S jinou.“

„Pitomost!“

Opět ji pustil. Svěsil ruce podél těla, takže už vůbec nevypadal nebezpečně. Spíš připomínal panáka, který na poli plašil ptáky a nějakým nedopatřením se ocitl uprostřed města.

„S kým se chce Egon oženit?“

„Jmenuje se Dita. A je to dcera klenotnice. Té, co má krám v podloubí vedle radnice. Znáte ji?“

„Jak bych mohla. Jsem tu jen pár dnů. Ale proč mi to říkáte? A proč bych tomu měla věřit?“

„To je moc otázek najedou.“

„Mám i další: kdo jste vy?“

Vousáč zavrtěl hlavou.

„To není důležité. Ale ona se jmenuje Dita Salpetrová. Uvidíte sama, že vám nelžu.“

„Ale proč mi takovou věc říkáte?“

Místo odpovědi se jen zavlnila koudel kolem mužových úst. Cvrnknul do klobouku a s velkopanským gestem odkráčel pryč.

5

Už z dálky slyšela Osena, jak něco vykřikuje anglicky. Jejich spolubydlící se zase před někým vytahuje a vykládá, jak půlku života strávil v Londýně a jak mu dělá problém vracet se do mateřského jazyka.

„Feel so hungry, darling!“

Komu to proboha říká miláčku? Valerie se za tu dobu, co se s Osenem znala, už naučila hodně anglických slov a frází. Měla paměť jako slon: co jednou zaslechla, nikdy nezapomněla, takže stačilo, aby se Egona zeptala, o čem to Osen právě žvaní a její slovník se opět rozrostl.

„No money, sorry, my blooming rose, but…“

„Let me introduce you miss Gerda.“

„Jsem Valerie. Valy.“

„Ale to já vím! Ale ty asi nevíš, kdo jsem já?“

„Jsem Egonova sestra!“