Copyright © Transworld Publishers Ltd., 1994

This edition is published by arrangement with Transworld Publishers, a division of The Random House Group Ltd. All rights reserved

Translation © Libuše a Luboš Trávníčkovi, 2004

ISBN 978-80-242-9446-9

Obsah

- OBSAZENÍ HLAVNÍCH ROLÍ

- KAPITOLA PRVNÍ

- KAPITOLA DRUHÁ

- KAPITOLA TŘETÍ

- KAPITOLA ČTVRTÁ

- KAPITOLA PÁTÁ

- KAPITOLA ŠESTÁ

- KAPITOLA SEDMÁ

- KAPITOLA OSMÁ

- KAPITOLA DEVÁTÁ

- KAPITOLA DESÁTÁ

- KAPITOLA JEDENÁCTÁ

- KAPITOLA DVANÁCTÁ

- KAPITOLA TŘINÁCTÁ

- KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

- KAPITOLA PATNÁCTÁ

- KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

- KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

- KAPITOLA OSMNÁCTÁ

- KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

- KAPITOLA DVACÁTÁ

- KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

- KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

- KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ

- ZÁVĚREČNÁ POZNÁMKA

Vdovám po příslušnících pluku speciální letecké služby (SAS) a jejich osiřelým dětem.

A také Sandy,

bez jejíž pomoci by tohle všechno bylo o tolik těžší.

Upřímné díky těm, kdo vědí, co se v Zálivu skutečně stalo, a kdo mi o tom vyprávěli.

Vy víte, o kom je řeč – nechme to tak.

OBSAZENÍ HLAVNÍCH ROLÍ

BRITOVÉ

Margaret Thatcherová, premiérka

John Major, premiér po Thatcherové

generálporučík sir Peter de la Billière, velitel britských sil v Perském zálivu

Sir Colin McColl, náčelník tajné zpravodajské služby (SIS)

Sir Paul Spruce, předseda britského výboru Medusa

brigádní generál J. P. Lovat, ředitel speciálních sil

plukovník Bruce Craig, velící důstojník 22. pluku SAS

major Mike Martin, major SAS

major „Sparky“ Low, rezident SAS, Chafdža

Dr. Terry Martin, vědecký pracovník a arabista

Steve Laing, ředitel operativní činnosti, divize pro Blízký východ SIS

Simon Paxman, vedoucí iráckého oddělení SIS

Stuart Harris, britský podnikatel, Bagdád

Julian Gray, šéf rezidentury SIS, Rijád

Dr. Bryant, bakteriolog, výbor Medusa

Dr. Reinhart, expert na bojové otravné látky, výbor Medusa

Dr. John Hipwell, jaderný expert, výbor Medusa

Sean Plummer, vedoucí arabské sekce vládní komunikační agentury (GCHQ)

podplukovník Philip Curzon, velitel 608. letky RAF

major Lofty Williamson, pilot, 608. letka RAF

kapitán Sid Blair, Williamsonův navigátor

kapitán Peter Johns, pilot, 608. letka RAF

kapitán Nicky Tyne, Johnsův navigátor

seržant Peter Stephenson, příslušník SAS

desátník Ben Eastman, příslušník SAS

desátník Kevin North, příslušník SAS

AMERIČANÉ

George Bush, prezident

James Baker, ministr zahraničních věcí

Colin Powell, předseda Sboru náčelníků štábů

generál Norman Schwarzkopf, velitel koaličních vojsk v Perském zálivu

generálporučík Charles (Chuck) Horner, velitel koaličního vojenského letectva v Perském zálivu

brigádní generál Buster Glosson, zástupce Chucka Hornera

Bill Stewart, zástupce ředitele pro operativní činnost Ústřední zpravodajské služby (CIA)

Chip Barber, vedoucí divize pro Blízký východ CIA

William Webster, ředitel CIA

Don Walker, pilot stíhacího letounu USAF

Steve Turner, velitel stíhací letky USAF

Randy Roberts, wingman – jistící pilot Dona Walkera

Jim Henry, wizzo – operátor palubních zbraňových systémů Randyho Robertse

Harry Sinclair, šéf londýnské rezidentury CIA

Saul Nathanson, bankéř a filantrop

„Taťka“ Lomax, jaderný fyzik na penzi

IZRAELCI

generál Jakov „Kobi“ Dror, šéf Mosadu

Sami Geršon, vedoucí bojové divize Mosadu

David Šaron, vedoucí irácké sekce Mosadu

Benjamin Netanjahu, náměstek ministra zahraničních věcí

Jicchak Šamir, ministerský předseda

Gideon „Gidi“ Barzilai, řídící pracovník operace Jošua

Moše Hadari, arabista, Telavivská univerzita

Avi Herzog, alias Karím Azíz, agent Mosadu ve Vídni

VÍDEŇANÉ

Wolfgang Gemütlich, viceprezident Winkler Bank

Edith Hardenbergová, Gemütlichova osobní sekretářka

KUVAJŤANÉ

Ahmad Al-Chalífa, obchodník

plukovník Abú Fuád, příslušník hnutí odporu

Asrár Kabandíová, hrdinka hnutí odporu

IRÁČANÉ

Saddám Husajn, prezident

Izzat Ibrahím, viceprezident

Husajn Kámil, Saddámův zeť, šéf MIMI (ministerstvo průmyslu a vojenské industrializace)

Táhá Ramadán, předseda vlády

Sa’dún Hamádí, místopředseda vlády

Tárik Azíz, ministr zahraničních věcí

Alí Hasan Madžíd, generální guvernér okupovaného Kuvajtu

generál Sa’dí Tu’ma Abbás, velitel republikánské gardy

generál Alí Músulí, velitel ženijních vojsk

generál Abdulláh Kádirí, velitel tankových vojsk

Dr. Amír Sa’dí, náměstek Husajna Kámila

brigádní generál Hasan Rahmání, šéf kontrarozvědky

Dr. Ismáíl Ubajdí, šéf zahraniční rozvědky

brigádní generál Umar Chatíb, šéf tajné policie (Al-Amn Al-Ámm)

plukovník Usmán Badrí, plukovník ženijního vojska

plukovník Abdelkarím Badrí, pilot stíhacího letounu iráckého vojenského letectva

Dr. Džá’far Al-Džá’far, šéf jaderného programu

plukovník Sabáví, náčelník tajné policie v okupovaném Kuvajtu

Dr. Saláh Siddíkí, jaderný inženýr

KAPITOLA PRVNÍ

Muž, kterému zbývalo deset minut života, se smál.

Zdrojem pobavení byla historka, kterou mu právě vyprávěla jeho asistentka Monique Jaminé, když ho toho chladného, deštivého večera 22. března 1990 odvážela autem z kanceláře do jeho bytu.

Týkalo se to jedné jejich kolegyně ze Sdružení pro kosmický výzkum v rue de Stalle, ženy považované za opravdového vampa, nymfomanku, ze které se vyklubala lesbička. Tento podvůdek vyhovoval mužovu smyslu pro fekální humor.

Dvojice odjela z pracoviště na bruselském předměstí Uccle deset minut před sedmou. Za volantem Renaultu 21 estate seděla Monique. Před několika měsíci prodala volkswagen svého zaměstnavatele, protože to byl tak mizerný řidič, že se bála, aby se nakonec nezabil.

Do bytu v prostředním bloku tří budov komplexu Cheridreu na rue François Folie to z pracoviště bylo jen deset minut jízdy, ale cestou se zastavili v pekařství. Oba šli dovnitř, on si koupil bochník svého oblíbeného pain de campagne. Foukal vítr s deštěm. Měli skloněné hlavy a auta, které je sledovalo, si nevšimli.

Na tom nebylo nic divného. Žádný z nich nebyl v téhle profesi školený. Nezpozorovaný vůz se dvěma špatně oholenými pasažéry sledoval vědce už celé týdny, nikdy ho neztratil z dohledu, nikdy se k němu moc nepřiblížil, jenom ho sledoval. A on to neviděl. Jiní ano, ale on nevěděl nic.

Vyšel z obchodu přímo před hřbitovem, hodil chleba na zadní sedadlo a nasedl si, aby pokračoval v cestě domů. Deset minut po sedmé Monique zastavila před prosklenými dveřmi obytného bloku, který se tyčil asi patnáct metrů od vozovky. Nabídla se, že půjde s ním, že ho doprovodí až domů, ale on odmítl. Věděla, že nejspíš čeká přítelkyni Hélène a že nechce, aby se setkaly. Byla to malichernost, ke které se jeho zbožňující ženský personál choval shovívavě, jako by Hélène byla jen dobrá přítelkyně, která mu dělá společnost, když on je v Bruselu a manželka v Kanadě.

Vystoupil z auta, límec přepásaného trenčkotu ohrnutý nahoru jako obvykle, a přehodil si přes rameno velkou černou plátěnou tašku, kterou skoro nikdy nedával z ruky. Vážila přes patnáct kilogramů a byla plná písemností, vědeckých referátů, projektů a různých výpočtů a údajů. Vědec nevěřil sejfům a nelogicky se domníval, že všechny detaily jeho nejnovějších projektů jsou ve větším bezpečí, když mu visí na rameni.

Naposledy viděla Monique svého zaměstnavatele, jak stojí před prosklenými dveřmi s taškou přes rameno a s bochníkem pod druhou paží a šátrá po klíčích. Dívala se, jak vchází dovnitř. Dveře za ním automaticky zaklaply. Pak odjela.

Vědec bydlel v šestém poschodí osmipatrového bloku. Při zadní zdi budovy jezdily dva výtahy, kolem kterých vedlo schodiště s požárními dveřmi na každé podestě.

Nastoupil do výtahu a zastavil v šestém poschodí. Když vystoupil, na chodbě se rozsvítila tlumená světla těsně nad podlahou. Při chůzi stále zvonil klíči, ramenem vyrovnával tíhu tašky a pod paží svíral bochník. Zabočil po červenohnědém koberci doleva, pak znovu doleva a zvedl klíč k zámku dveří svého bytu.

Vrah čekal na opačné straně výtahové šachty, která vyčnívala do tlumeně osvětlené chodby. Tiše šachtu obešel. V ruce držel berettu ráže 7,65 mm s nasazeným tlumičem a zabalenou do igelitové tašky, která měla zajistit, aby se vyhozené nábojnice nerozsypaly po koberci.

Pět výstřelů, vypálených ze sotva metrové vzdálenosti do zadní části hlavy a krku, stačilo víc než dost. Vysoký, statný muž se zhroutil na dveře a sklouzl k zemi. Střelec se na oběť ani nepodíval. Nebylo třeba. Nedělal to poprvé, cvičil se na zajatcích, a tak věděl, že svou práci odvedl. Lehce seběhl šest pater a pak se dostal zadním východem ven z domu. Přeběhl přes zahradu plnou stromů a skočil do čekajícího auta. Do hodiny byl v budově velvyslanectví své země a do dne pryč z Belgie.

Hélène dorazila o pět minut později. Nejprve si myslela, že její milenec dostal infarkt. V panice vešla do bytu a zavolala sanitku. Pak si uvědomila, že lékař jejího přítele bydlí v tomtéž bloku, a přivolala ho také. Sanitka tu byla dřív.

Těžké tělo leželo stále obličejem dolů a jeden z mužů se ho pokusil otočit. Když vytáhl ruku, měl ji celou od krve. O několik minut později spolu s lékařem prohlásili oběť za mrtvou. Ze čtyř bytů v patře otevřela dveře jen jedna nájemnice, starší dáma, která poslouchala koncert klasické hudby a za bytelnými dřevěnými dveřmi neslyšela nic. Obytný blok Cheridreu byl už takový, velice diskrétní.

Muž na podlaze byl dr. Gerald Vincent Bull, vzpurný génius, konstruktér děl pro celý svět a v poslední době zbrojíř Iráčana Saddáma Husajna.

* * *

Po vraždě dr. Gerryho Bulla se začaly dít podivné věci po celé Evropě. V Bruselu připustila belgická kontrarozvědka, že vědce už celé měsíce skoro denně sledovala řada nenápadných aut, jejichž osádku tvořili dva snědí muži podobající se typově obyvatelům východních oblastí Středomoří.

Britští celníci padli 11. dubna v docích v Middlesbrough na osm částí skvěle vykovaných a rýhovaných obrovských ocelových rour, které bylo možné pomocí nebývale velkých přírub na obou koncích sestavit dohromady. Byly vyvrtány tak, aby vydržely mimořádně velké tlaky. Celníci vítězoslavně oznámili, že tyto roury nejsou určené pro petrochemický závod, jak se deklaruje v dokladech o převzetí nákladu na loď a ve vývozních certifikátech, ale že to jsou součásti velké dělové hlavně, kterou zkonstruoval Gerry Bull, a že směřují do Iráku. Zrodila se legenda o superdělu a nezadržitelně se rozběhla do světa. Odhalila přitom licoměrnost a špinavosti několika tajných služeb, spoustu byrokratické neschopnosti a politického kličkování.

Během několika týdnů se části superděla začaly objevovat po celé Evropě. Turecko 23. dubna oznámilo, že zadrželo maďarský nákladní automobil s desetimetrovou ocelovou rourou pro Irák. Soudili, že to je součást děla. Téhož dne Řekové zachytili další kamion s ocelovými díly a nešťastného britského řidiče pak zadržovali několik týdnů jako spolupachatele.

V květnu Italové zadrželi 75 tun součástí, které vyrobila Società della Fucine, a dalších 15 tun zabavili v továrně Fucine nedaleko Říma. Byly ze slitiny titanu a oceli a měly tvořit součást závěru děla, stejně jako další součástky nalezené v jednom skladišti v severoitalské Brescii. Němci se přidali se svými objevy ve Frankfurtu a Bremerhavenu: za součást tehdy již světoznámého superděla byly označeny výrobky firmy Mannesmann AG.

Gerry Bull skutečně rozmístil objednávky na součásti svého duchovního dítěte obratně a dobře. Roury na hlavně v Anglii opravdu vyráběly dvě firmy – Walter Somers v Birminghamu a Sheffield Forgemasters. Ovšem těch osm zachycených v dubnu 1990 patřilo k posledním z celkem padesáti dvou částí, které byly zapotřebí na sestavení dvou kompletních hlavní o délce 156 metrů a neuvěřitelné ráži l metr. Byly schopné vypálit náboj o velikosti válcové telefonní budky.

Podpěry či nosníky pocházely z Řecka, roury, pumpy a ventily zákluzového mechanismu ze Švýcarska a Itálie, tělo závěru z Rakouska a Německa, výmetná náplň z Belgie. Mezi dodavateli bylo celkem sedm zemí a nikdo přesně nevěděl, co kdo dělá. Velký den slavil tisk, stejně jako jásající celníci a britský právní systém, který začal horlivě pronásledovat všechny nevinné účastníky. Nikdo však nepoukázal na skutečnost, že to je trochu jako chození s „křížkem po funuse“. Zadržené součásti byly pro superděla číslo dvě, tři a čtyři.

Pokud jde o vraždu Gerryho Bulla, objevily se v médiích extravagantní teorie. Jak se dalo předpokládat, spolek, který za vším vidí spiknutí CIA, ukázal prstem na CIA. To byl další nesmysl. I když lidé z Langley v minulosti za jistých okolností dokázali přimhouřit oko nad likvidací určitých osob, skoro vždycky se sami angažovali v tomtéž oboru – z úředníků uzavírajících kontrakty se nejednou vyklubali nerudní zrádci a dvojití agenti. Představy, že chodby v Langley jsou málem ucpané mrtvolami bývalých agentů, které postříleli jejich vlastní kolegové na příkaz genocidních nejvyšších šéfů, jsou zábavné, ale naprosto nereálné.

Gerry Bull navíc nepocházel z žádného podsvětí. Byl to známý vědec, konstruktér a dodavatel dělostřelecké výzbroje, konvenční i velmi nekonvenční, americký občan, který kdysi léta pracoval pro Ameriku a svým přátelům z amerických armádních kruhů obsáhle vykládal, co má za lubem. Kdyby měl být zlikvidován každý konstruktér a průmyslník z oblasti zbrojního průmyslu, který pracoval pro nějaký stát nepovažovaný (v té době) za nepřítele Ameriky, týkalo by se to zhruba pěti set gentlemanů v Evropě a Severní i Jižní Americe.

A konečně, Langley se v uplynulých nejméně deseti letech dostala do úplného kolapsu kvůli novému systému byrokratických kontrol a dozorčích výborů. Žádný profesionální pracovník zpravodajské služby nevydá pokyn k něčí „likvidaci“ bez písemného a podepsaného rozkazu. V případě muže jako Gerry Bull by takový podpis musel přijít od samotného ředitele Ústřední zpravodajské služby.

Tím byl v oné době William Webster, bývalý příkladný soudce z Kansasu. Dostat z Williama Webstera podepsaný příkaz k „likvidaci“ by bylo asi tak snadné jako prokopat se z kriminálu Marion pomocí plastové lžičky. Ovšem záhadě ohledně vraždy Gerryho Bulla kraloval bezkonkurenčně izraelský Mosad. Veškerý tisk, stejně jako většina Bullových přátel a rodinných příslušníků, se bez rozmýšlení shodl na stejném závěru. Bull pracoval pro Irák. Irák je nepřítel Izraele. Dvě a dvě jsou čtyři. Potíž je v tom, že ve světě stínů a pokřivených zrcadel to, co může, ale nemusí vypadat jako dvě, může mít při vynásobení činitelem, který může, ale nemusí být dvě, za výsledek čtyři, ale nejspíš tomu tak nebude.

Mosad je mezi hlavními tajnými službami na světě tou nejmenší, nejtvrdší, ale zároveň nejdychtivější vrhnout se do vojenských akcí. V minulosti bezpochyby stál za mnoha vraždami, při kterých využíval některý ze tří týmů „kidon“ – toto slovo znamená v hebrejštině bajonet. Kidonim, tvrdá jednotka vysoce utajených mužů, spadají pod bojovou divizi komemiut. Jenže i Mosad má svá pravidla, byť dobrovolně přijatá.

Likvidace se dělí do dvou kategorií. Jedna jsou „operativní potřeby“. Je to nepředvídané nouzové opatření pro situace, kdy je ohrožena akce, ve které jde o životy spřátelených osob, a člověk, který stojí v cestě, musí být rychle a trvale odstraněn. V těchto případech má kaca neboli řídící důstojník právo zlikvidovat protivníka, který ohrožuje celou misi, a teprve dodatečně dostane retroaktivní podporu od šéfů v Tel Avivu.

Druhá kategorie se týká těch, kteří jsou již na likvidačním seznamu. Tento seznam se nachází na dvou místech: v soukromém sejfu předsedy vlády a v sejfu šéfa Mosadu. Každý ministerský předseda nastupující do funkce se má seznámit s tímto seznamem, který může obsahovat třicet až osmdesát jmen. Izraelský premiér může každé jméno parafovat, a tím dát Mosadu volnou ruku k rozhodnutí „zda a kdy“, nebo může trvat na tom, že před každou novou misí bude požádán o stanovisko. V každém případě musí příkaz k provedení akce podepsat.

Osoby na seznamu se v podstatě dělí do tří skupin. Je tam pár zbývajících vysoce postavených nacistů, i když tato skupina už skoro přestala existovat. Před léty Izrael sice uskutečnil rozsáhlou operaci, aby unesl a odsoudil Adolfa Eichmanna, protože z něj chtěli udělat mezinárodní exemplární případ, ale jiné nacisty prostě likvidovali v tichosti. Druhou skupinu tvoří téměř všichni současní teroristé, hlavně Arabové, kteří už prolili izraelskou nebo židovskou krev, jako Ahmad Džibríl a Abú Nidál, nebo by ji prolít chtěli. Nachází se tam i pár nearabů.

Ve skupině číslo tři, která by mohla obsahovat jméno Gerryho Bulla, jsou lidé, kteří pracují pro nepřátele Izraele a jejichž práce, kdyby v ní pokračovali, by pro Izrael a jeho občany znamenala velké nebezpečí.

Společným jmenovatelem cílových osob je krev, která se objevila nebo může objevit na jejich rukou.

Pokud je požadována likvidace, předseda vlády postoupí záležitost soudnímu vyšetřovateli, který je tak utajený, že o něm slyšelo jen pár izraelských právníků a rozhodně ne žádný obyčejný občan. Vyšetřovatel uspořádá soud, kde se přečte obvinění za přítomnosti žalobce a obhájce. Pokud je žádost Mosadu potvrzena, záležitost se vrací předsedovi vlády k podpisu. Zbytek provede tým kidon… pokud může.

Problém s teorií, že Bulla odstranil Mosad, je v tom, že tato teorie je chybná skoro v každém ohledu. Pravda, Bull skutečně pracoval pro Saddáma Husajna, navrhoval nová konvenční děla (která neměla dostřel do Izraele), raketový program (který by to jednoho dne mohl dokázat) a obrovské dělo (které Izraeli nedělalo nejmenší starosti). Jenže to dělaly i stovky dalších. Za odporným iráckým průmyslem bojových otravných látek, jehož produkty Saddám už Izraeli vyhrožoval, stálo půl tuctu německých firem. Němci a Brazilci pracovali s plným nasazením na raketách Saad 16. Francouzi byli řídící silou a dodavateli pro irácký výzkum jaderné bomby.

Není pochyb, že Bull, jeho myšlenky, projekty, aktivity a postup Izrael hluboce zajímaly. Po Bullově smrti se hodně zdůrazňovala skutečnost, že ho v předchozích měsících znepokojovaly opakované návštěvy, které za jeho nepřítomnosti potají docházely k němu do bytu. Nikdy se nic neztratilo, ale zůstaly po nich stopy. Někdo zvedl sklenice a zase je vrátil na původní místo, nechal otevřená okna, přetočil videokazetu a vytáhl ji z přehrávače. Přemýšlel, jestli to není varování a jestli za tím nestojí Mosad. Bylo to varování a stál za tím Mosad, ale důvod nebyl tak nasnadě.

Snědé cizince s hrdelním přízvukem, kteří ho sledovali po celém Bruselu, média později označila za izraelské vrahy, kteří hledali vhodnou příležitost. Ke smůle téhle teorie agenti Mosadu nepobíhají po světě tak, že by se chovali a vypadali jako Pancho Villa. Byli tam, to ano, ale nikdo je neviděl – ani Bull, ani jeho přátelé a rodina, ani belgická policie. Byli v Bruselu, mohli vypadat jako Evropané či Američané a mohli se za ně vydávat. To oni Belgičany upozornili, že Bulla sledují jiní.

Gerry Bull byl navíc neobyčejně indiskrétní. Nedokázal prostě odolat pokušení. Dříve pracoval pro Izrael, měl tu zem a tamější lidi rád, v izraelské armádě měl spoustu přátel a neuměl držet jazyk za zuby. Když se vyskytlo pokušení v podobě věty jako: „Gerry, vsadím se, že v životě nedokážeš, aby tyhle rakety Saad 16 opravdu fungovaly…,“ Bull se vrhl do tříhodinového monologu, ve kterém přesně popisoval, co dělá, jak daleko projekt postoupil, jaké jsou problémy, jak je chce vyřešit… prostě vše. Byl tak indiskrétní, že se o tom žádné tajné službě ani nesnilo. I v posledním týdnu života se ve své pracovně bavil se dvěma izraelskými generály a poskytl jim detailní popis aktuálního stavu, vše zaznamenáno na kazety magnetofonů v jejich aktovkách. Proč ničit tak vydatný zdroj interních informací?

Konečně, Mosad má ještě jeden zvyk, pokud jedná s vědcem nebo průmyslníkem – teroristů se ovšem netýká. Vždy dává poslední varování. Není to tajemné vloupání, při kterém se postrkávají sklenice či přehrávají videokazety, je to skutečné ústní varování. Tento postup byl zaznamenán i v případě dr. Jahjá Al-Mašáda, egyptského jaderného fyzika, který pracoval na prvním iráckém jaderném reaktoru a 13. června 1980 byl zavražděn v pokoji pařížského hotelu Meridien. Do jeho pokoje vstoupil arabsky mluvící kaca a řekl mu bez obalu, co se mu stane, jestli toho nenechá. Egypťan cizího muže u dveří vyzval, ať kouká vypadnout – což nebylo moudré. Vyzývat příslušníky Mosadu, a zejména z týmu kidon, aby se zachovali takhle nerealisticky, to je postup, který by neodsouhlasila žádná pojišťovna na světě. O dvě hodiny později byl Mašád mrtvý. Šanci ale dostal. Rok poté byl celý jaderný komplex Osirak 1 a 2, dodaný Francouzi, při izraelském náletu vybombardován.

Bull byl jiný – Američan narozený v Kanadě, žoviální, přístupný a nesmírně talentovaný piják whisky. Izraelci se s ním mohli bavit jako s přítelem a také to neustále dělali. Nejjednodušší věc na světě by byla poslat za ním přítele, který by mu otevřeně řekl, že toho musí nechat, nebo po něm půjde tvrdé komando – nic osobního, Gerry, takhle to prostě chodí.

Bull neměl zájem o získání posmrtné čestné medaile amerického Kongresu. Kromě toho už řekl Izraelcům a svému blízkému příteli Georgi Wongovi, že chce z Iráku pryč – fyzicky i smluvně. Měl toho dost. Dr. Gerrymu Bullovi se přihodilo něco úplně jiného.

* * *

Gerald Vincent Bull se narodil roku 1928 v North Bay v Ontariu. Ve škole byl bystrý a poháněla ho touha mít úspěch a získat si všeobecné uznání. Střední školu ukončil v šestnácti, ale protože byl tak mladý, jediná vysoká škola, která byla ochotná takového mladíka přijmout, byla strojírenská fakulta univerzity v Torontu. Zde prokázal, že je nejen bystrý, ale přímo vynikající. Ve dvaadvaceti se stal do té doby nejmladším nositelem titulu PhD. Jeho vynalézavost zaujalo letecké inženýrství a zejména balistika – studium těles za letu, ať již projektilů nebo raket. Právě to ho dovedlo ke konstrukci děl.

Po Torontu nastoupil do kanadského ústavu pro výzbroj a výzkum CARDE ve Valcartier, tehdy klidném malém předměstí Quebeku. Počátkem padesátých let člověk obracel zrak nejen k obloze, ale i za ni, do samotného kosmického prostoru. Stále častěji se omílalo slůvko „rakety“. Tehdy Bull ukázal, že je ještě něco jiného než brilantní technik. Byl podivín – vynalézavý, nekonvenční a nápaditý. V průběhu deseti let strávených v CARDE vymyslel to, co se stalo jeho ideálem do konce života.

Jako všechny nové nápady, i ten Bullův vypadal zcela prostě. Když se zadíval na škálu amerických raket, které se vynořily koncem padesátých let, uvědomil si, že devět desetin takové impozantní rakety tvoří jen první stupeň.

Na jeho vrcholku, který představoval zlomek celkové velikosti, se nacházel druhý a třetí stupeň a úplně maličký náprstek s užitečným zatížením.

Obrovský první stupeň měl raketu pronést prvními 150 kilometry vzduchu, kde je nejhustší atmosféra a nejsilnější přitažlivost. Po dosažení výšky 150 kilometrů potřebovala raketa na vynesení satelitu do kosmického prostoru a na oběžnou dráhu ve výšce 400 až 500 kilometrů nad zemí již mnohem méně energie. Při každém vypuštění rakety se celý tenhle objemný a velmi drahý první stupeň zničil – vyhořel a navždy zmizel v oceánu.

Co kdyby se, přemítal Bull, druhý a třetí stupeň plus užitečné zatížení vynesly do těch 150 kilometrů vystřelením z hlavně nějakého obrovského děla? Teoreticky to možné je, naléhal úporně na muže, kteří seděli na penězích, je to snadnější, levnější a to dělo lze používat znovu a znovu.

Bylo to jeho skutečně první setkání s politiky a byrokraty a Bull neuspěl, hlavně kvůli své osobnosti. Nenáviděl je a oni nenáviděli jeho.

V roce 1961 se na něj usmálo štěstí. Vstoupila do toho McGillova univerzita, protože předvídala zajímavou publicitu. Americká armáda se připojila z vlastních důvodů – jako strážkyně dělostřelectva se dostala do mocenského souboje s vojenským letectvem, které si nárokovalo kontrolu nad všemi raketami či projektily dosahujícími do výšky nad 100 kilometrů. S jejich společnými finančními prostředky mohl Bull vytvořit malé výzkumné zařízení na ostrově Barbados. Americká armáda mu ze svých skladů poskytla balík sestávající z jednoho 16palcového námořního děla (největší ráže na světě), jedné náhradní hlavně, jednoho radiolokátoru, jeřábu a několika nákladních vozů. McGillova univerzita zřídila strojírenskou dílnu. Jako když se pokoušíte rozdat si to s výrobci závodních automobilů Formule 1 a máte k dispozici vybavení pokoutní autodílny. Ovšem on to dokázal. Začala jeho kariéra obdivuhodného vynálezce a jemu bylo třiatřicet let. Byl plachý, rozpačitý, rozcuchaný, nápaditý a pořád to byl podivín.

Svůj výzkum na Barbadosu nazval Projekt výzkumu velkých výšek neboli HARP. Staré námořní dělo bylo náležitě sestaveno a Bull začal pracovat na nábojích. Nazval je Martlet (Jiřička) podle heraldického ptáka, který se objevuje na insigniích McGillovy univerzity.

Bull chtěl dostat užitečné zatížení přístrojů na oběžnou dráhu kolem země levněji a rychleji než kdokoli jiný. Věděl až moc dobře, že žádný člověk nevydrží tlaky při vystřelení z děla, ale správně počítal s tím, že v budoucnosti budou devadesát procent vědeckého výzkumu a práce v kosmu provádět stroje, nikoli lidé. Amerika za Kennedyho, vyprovokovaná Gagarinovým letem, se věnovala přitažlivějšímu, ale nakonec dost zbytečnému programu a z mysu Canaveral tam posílala myši, psy, opice a nakonec i lidi.

Na Barbadosu sloužil Bull u svého jediného děla a nábojů Martlet. V roce 1964 vystřelil jednu Martlet do výšky 92 kilometrů a pak k dělu přidal další 16metrovou hlaveň (stála 41 000 dolarů) a vytvořil tak novou 36metrovou hlaveň, nejdelší na světě. S touto hlavní dosáhl magické výšky 150 kilometrů při užitečném zatížení 180 kilogramů.

Problémy řešil za pochodu. Velké starosti mu dělala výmetná náplň. U malého děla se výmetná náplň změní z pevné látky v plyn za mikrosekundu a udělí náboji jediný tvrdý úder. Plyn se snaží uniknout ze stlačení a jediná cesta vede ven z hlavně. Přitom před sebou tlačí náboj. Jenže u hlavně tak dlouhé, jako byla Bullova, byla zapotřebí speciální, pomaleji hořící výmetná náplň, aby se hlaveň neroztrhla. Potřeboval prach, který by poslal náboj touto obrovskou hlavní dlouhým, stále se zrychlujícím „šupem“. A tak ho vytvořil.

Věděl také, že žádný přístroj nevydrží přetížení 10 000 G vyvolané explozí i této pomalu hořící výmetné náplně, a tak zkonstruoval tlumičový systém, který ho snížil na 200 G. Třetím problémem byl zákluz. Tohle nebyla žádná pistolka a zpětný ráz byl obrovský, protože hlavně, výmetné náplně a užitečné zatížení se zvětšily. Zkonstruoval tudíž systém pružin a ventilů, aby ho snížil na přijatelnou míru.

V roce 1966 dostali Bulla jeho staří protivníci z řad byrokratů na kanadském ministerstvu obrany tím, že přesvědčili svého ministra, aby mu zarazil financování. Bull namítal, že může dostat do kosmu užitečné zatížení přístrojů za zlomek toho, co to stojí mys Canaveral. Marně. Americká armáda, aby ochránila své zájmy, přemístila Bulla z Barbadosu do Yumy v Arizoně.

Zde v listopadu téhož roku vyslal užitečné zatížení do výše 180 kilometrů a vytvořil tím rekord, který se udržel dvacet pět let. Avšak v roce 1967 Kanada od projektu zcela odstoupila – vláda i McGillova univerzita. Americká armáda je následovala. Projekt HARP skončil. Bull se usadil jako konzultant v Highwater, na statku, který koupil na hranicích severního Vermontu a své rodné Kanady. K případu HARP se váží dva dovětky. V rámci programu Space Shuttle stálo v roce 1990 vyslání každého kilogramu přístrojů z mysu Canaveral 10 000 dolarů. Bull do posledního dne svého života věděl, že by to dokázal za 600 dolarů za kilogram. A v roce 1988 se začalo pracovat na novém projektu v Národní laboratoři Lawrence Livermore v Kalifornii. Projekt zahrnuje obrovské dělo, ale zatím jen s hlavní o ráži 4 palců a délce 50 metrů (v roce 1994, pozn. překl.). Počítá se s tím, že nákladem stovek milionů dolarů se nakonec podaří zkonstruovat mnohem větší dělo, které by mohlo vystřelovat užitečné zatížení do kosmu. Akce se nazývá Projekt výzkumu supervelkých výšek neboli SHARP.

Gerry Bull žil a pracoval na hranicích v Highwater deset roků. V té době opustil svůj nesplněný sen o dělu, které by dokázalo vystřelovat užitečné zatížení do kosmu, a soustředil se na druhou, mnohem výnosnější oblast své specializace – na konvenční dělostřelectvo.

Začal s hlavním problémem – základem dělostřelectva téměř všech armád na světě byla univerzální houfnice ráže 155 mm. Věděl, že při dělostřeleckém souboji vítězí ten, kdo má větší dostřel. Nepřítele smete a sám zůstane nedotčený vzadu. Bull se rozhodl, že prodlouží dostřel a zvýší přesnost polního děla ráže 155 mm. Začal municí. V minulosti už se o to pokoušel leckdo, ale nikdo neuspěl. Bull to za čtyři roky vyřešil.

Bullova střela ze stejného standardního děla 155 mm dosáhla při kontrolních testech jedenapůlkrát větší vzdálenosti, byla přesnější a při stejné náplni se roztříštila na 4700 úlomků, oproti 1350 úlomkům střely NATO. NATO neprojevilo zájem. Bohudíky neprojevil zájem ani Sovětský svaz.

Bull se nenechal odradit, vytrval a vyrobil novou střelu s dlouhým dostřelem. NATO se stále nezajímalo, raději zůstávalo u tradičních dodavatelů a střel s krátkým dostřelem.

Zatímco velmoci se odvracely, o zbytku světa to neplatilo. Na konzultace s Gerrym Bullem se do Highwater hrnuly vojenské delegace. Zahrnovaly Izrael (Bull upevnil přátelství navázané již s pozorovateli na Barbadosu), Egypt, Venezuelu, Chile a Írán. O jiných otázkách dělostřelectva poskytl konzultace Británii, Holandsku, Itálii, Kanadě a Americe, jejíž vojenští vědci (když ne Pentagon) nadále s jistým úžasem sledovali, co dělá.

V roce 1972 se Bull stal ve vší tichosti občanem Spojených států. Příští rok začal pracovat na samotném polním dělu ráže 155 mm. Do dvou let učinil další zásadní objev – zjistil, že optimální délka kanonové hlavně je přesně pětačtyřicetinásobek její ráže. Nově zdokonalil konstrukci standardního polního děla 155 mm a nazval ho GC (Gun Calibre)-45. Nové dělo s jeho střelami s dlouhým dostřelem mělo vyšší výkony než jakékoli dělo v celém komunistickém arzenálu. Pokud však očekával kontrakty, byl zklamán. Pentagon opět zůstal u své dělové lobby a její nové koncepce střel s raketovým urychlovačem, které byly osmkrát dražší než střely Bullovy. Účinek obou střel byl stejný.

Bull však upadl v nemilost. Začalo to naprosto nevinně, když ho za tichého souhlasu CIA vybídli, aby pomohl zlepšit dělostřelectvo a munici Jižní Afriky, která v té době bojovala v Angole s Kubánci podporovanými Moskvou.

Bull byl neuvěřitelně politicky naivní. Šel do toho, Jihoafričany si oblíbil a dobře s nimi vycházel. Skutečnost, že Jižní Afrika byla kvůli politice apartheidu mezinárodním vyvrhelem, ho vůbec neznepokojovala. Pomohl jim přebudovat dělostřelectvo s využitím své stále více žádané houfnice GC-45 s dlouhou hlavní a dlouhým dostřelem. Jihoafričani později vyrobili svou vlastní verzi a právě tento kanon smetl sovětské dělostřelectvo a Rusy a Kubánce zatlačil.

Bull se vrátil do Ameriky a do Jižní Afriky dál posílal své střely. Do funkce nastoupil prezident Carter a začala platit politická korektnost. Bull byl zatčen a obviněn z nezákonného vývozu pro zakázaný režim. CIA ho odhodila jako horký brambor. Přesvědčili ho, aby mlčel a přiznal vinu. Ujistili ho, že to je jen formalita, že ho jen klepnou přes prsty kvůli technickému přestupku.

Dne 16. června 1980 ho americký soudce odsoudil na rok do vězení s šestiměsíční podmínkou a k pokutě 105 000 dolarů. Bull si ve věznici v Allenwoodu v Pensylvánii skutečně odseděl čtyři měsíce a sedmnáct dní. Ale tohle nebylo pro Bulla to hlavní.

Nejvíc se ho dotkla ta potupa, ostuda a zrada. Nechápal, jak mu to mohli udělat. Americe pomáhal, kdekoli mohl, přijal její občanství, vyhověl výzvě CIA v roce 1976. Zatímco byl v Allenwoodu, jeho podnik SRC zbankrotoval a skončil. Bull se ocitl na mizině.

Když vyšel z vězení, Ameriku a Kanadu navždy opustil. Vystěhoval se do Bruselu, začal znovu v jedné místnosti s kuchyňským koutem, v domě bez výtahu. Přátelé později tvrdili, že se po procesu změnil a už nikdy nebyl jako dřív. Nikdy neodpustil CIA a nikdy neodpustil Americe, a přesto celá léta usiloval o nové přelíčení a omluvu. Vrátil se ke konzultantské činnosti a přijal nabídku, kterou dostal ještě před soudním řízením – pracovat pro Čínu při zlepšování jejich dělostřelectva. V první polovině osmdesátých let Bull pracoval hlavně pro Peking a přebudoval jejich dělostřelectvo s využitím svého kanonu GC-45, na jehož prodej teď měla celosvětovou licenci rakouská firma Voest-Alpine. Zakoupila od Bulla patenty za jednorázovou platbu ve výši dvou milionů dolarů. Bull byl odjakživa mizerný obchodník, jinak by z něj byl multimilionář.

Zatímco byl Bull pryč, děly se věci. Jihoafričané se chopili Bullových návrhů, velice je vylepšili a podle jeho GC-45 zkonstruovali taženou houfnici G-5 a samohybný kanon G-6. Obě děla měla prodloužený dostřel 40 kilometrů. Jižní Afrika je prodávala po celém světě. Vzhledem ke svému mizernému kontraktu s Jihoafričany nedostal Bull vůbec žádné licenční poplatky.

Mezi zájemci o tato děla byl jistý Saddám Husajn z Iráku. Právě tyto kanony prolomily lidské vlny íránských fanatiků v osmileté íránsko-irácké válce a nakonec je porazily v bažinách poloostrova Fao. Ovšem Saddám Husajn přišel s novým fíglem, hlavně v bitvě u Fao. Naplnil střely bojovými otravnými látkami.

Bull potom pracoval pro Španělsko a Jugoslávii, kde přestavoval staré 130mm kanony sovětské výroby pro své 155mm střely s prodlouženým dostřelem. Bull se toho sice nedožil, ale právě tato děla zdědili při rozpadu Jugoslávie Srbové a v občanské válce s nimi totálně ničili chorvatská a muslimská města. V roce 1987 se dozvěděl, že Amerika bude nakonec provádět výzkum kanonu, který by vystřeloval užitečné zatížení do kosmu, ale striktně bez účasti Gerryho Bulla.

V zimě téhož roku měl zvláštní telefonát z iráckého velvyslanectví v Bonnu. Nechtěl by dr. Bull navštívit Bagdád na pozvání irácké strany?

Bull však nevěděl, že Irák byl v polovině osmdesátých let svědkem „operace Zátaras“, což bylo intenzivní úsilí Spojených států zaměřené na zamezení veškerého dovozu zbraní do Íránu. K těmto krokům se přistoupilo poté, co fanatici z hnutí Hizballáh podporovaní Íránem zaútočili na kasárna vojáků americké námořní pěchoty v Bejrútu a způsobili krvavý masakr.

Přestože Irák měl z operace Zátaras prospěch ve válce s Íránem, reagoval úvahou: když to můžou udělat Íránu, můžou to udělat i nám. Od té chvíle se Irák rozhodl dovážet nikoli zbraně, ale technologii – a to odkudkoli to bylo možné –, aby si je mohl vyrábět sám. Bull byl za prvé a především konstruktér; zajímal je.

Úkol získat ho vycházel od Amíra Sa’dího, který byl mužem číslo dvě na ministerstvu průmyslu a vojenské industrializace, zvaném MIMI. Když Bull v lednu 1988 dorazil do Bagdádu, Amír Sa’dí, uhlazený kosmopolitní diplomat a vědec, ovládající kromě arabštiny také angličtinu, francouzštinu a němčinu, to s ním krásně sehrál.

Irák chce, vysvětlil mu, aby jim Bull pomohl s jejich snem vyslat do kosmu družice pro mírové účely. K tomu potřebují zkonstruovat raketu, která by tam mohla užitečné zatížení vynést. Jejich egyptští a brazilští odborníci navrhují, aby první stupeň rakety vytvořili spojením pěti raket Scud, kterých Irák zakoupil od Sovětského svazu devět set. Jsou tu však technické problémy, spousty problémů. Potřebují přístup k superpočítači. Nemohl by jim Bull pomoci?

Bull problémy miloval, byly jeho raison d’être. Přístup k superpočítači neměl, ale nejbližším takovým počítačem na dvou nohou byl on sám. Kromě toho, jestli Irák opravdu chce být prvním arabským státem, který vyšle družice do kosmu, existuje jiný způsob… levnější, jednodušší, rychlejší než rakety, se kterými by se začínalo od nuly. Povězte mi všechno, požádal Iráčan. A tak mu to Bull pověděl.

Za pouhé tři miliony dolarů, tvrdil, vyrobím dělo, které to dokáže. Byl by to program na pět let. Bull by mohl předstihnout Američany v Livermore. Byl by to arabský triumf. Dr. Sa’dí zářil obdivem. Předloží nápad vládě a plně ho doporučí. Nechtěl by se dr. Bull mezitím podívat na irácké dělostřelectvo?

Do konce týdenní návštěvy Bull vyslovil souhlas s tím, že vyřeší problémy spojení pěti raket Scud, aby vytvořily první stupeň rakety, která by měla mezikontinentální dolet nebo by dosáhla do kosmu, dále že zkonstruuje dvě nová děla pro armádu a předloží oficiální návrh na projekt superděla, schopného vynést užitečné zatížení na oběžnou dráhu.

Podobně jako v případě Jižní Afriky dokázal i tentokrát vytěsnit z hlavy povahu režimu, kterému měl sloužit. Přátelé ho informovali, že Saddám Husajn je muž s nejkrvavějšíma rukama na Blízkém východě. Jenže v roce 1988 se tisíce vážených podniků a tucty vlád halasně dožadovaly, že chtějí s rozhazovačným Irákem obchodovat.

Návnadou pro Bulla bylo jeho dělo, jeho milované dělo, životní sen. Konečně měl podporovatele, který byl připraven pomoci mu naplnit tento sen a získat místo v panteonu vědců.

V březnu 1988 vyslal Amír Sa’dí do Bruselu jednoho diplomata, aby s Bullem promluvil. Ano, potvrdil konstruktér děl, při řešení technických problémů prvního stupně irácké rakety udělal určitý pokrok. Výsledky s radostí předá při podpisu kontraktu s jeho společností, znovu nazvanou SRC. Smlouva byla uzavřena. Irák pochopil, že jeho nabídka děla za tři miliony dolarů je nesmyslná. Zvýšili částku na deset milionů, ale požádali o rychlejší tempo. Když Bull pracoval rychle, pracoval neuvěřitelně rychle. Během měsíce sestavil tým složený z nejlepších lidí na volné noze, které mohl najít. Tým zabývající se superdělem vedl v Iráku britský inženýr Christopher Cowley. Bull sám pojmenoval raketový program v severním Iráku založený na Saad 16 názvem projekt Pták. Práce na superdělu dostaly pojmenování projekt Babylon.

Do května byla zpracována přesná specifikace Babylonu. Měl by to být neuvěřitelný stroj. Průměr vývrtu hlavně jeden metr, délka 156 metrů a hmotnost 1665 tun – to znamená dvakrát víc než je výška Nelsonova pomníku v Londýně nebo stejně jako výška Washingtonova památníku. Čtyři zákluzové válce po 60 tunách a dva vratníky po 7 tunách. Tělo závěru bude vážit 182 tun.

Ocel musí být speciální, aby vydržela tlak 70 000 liber na čtvereční palec a měla v tahu pevnost 1250 megapascalů.

Bull dal v Bagdádu jasně najevo, že bude muset udělat menší prototyp, Mini-Babylon o ráži 350 mm a váze pouhých 113 tun, ale s ním bude moci testovat ochranné kužely, které budou užitečné i pro raketový program. Tohle se Iráčanům líbilo – technologii ochranných kuželů potřebovali také.

Zdá se, že Bullovi v té době unikl plný význam nenasytného iráckého apetytu po technologii ochranných kuželů. Ve svém bezmezném nadšení, že konečně uvidí uskutečnění svého životního snu, to možná v sobě prostě potlačil. Ochranné kužely velmi pokročilé konstrukce jsou zapotřebí, aby kvůli žáru způsobenému třením užitečné zatížení neshořelo při návratu do zemské atmosféry. Jenže užitečná zatížení na oběžné dráze v kosmu se nevracejí – zůstávají nahoře.

Koncem května 1988 zadal Christopher Cowley firmě Walter Somers v Birminghamu první zakázku na duté válcové díly, které dohromady vytvoří hlaveň Mini-Babylonu. Díly pro velké Babylony 1, 2, 3 a 4 přijdou později. Další podivné zakázky dostaly ocelárny po celé Evropě.

Bullovo pracovní tempo budilo úctu. Za dva měsíce toho udělal tolik, na co by státní podnik potřeboval dva roky. Koncem roku 1988 zkonstruoval pro Irák dvě nová děla – samohybná, na rozdíl od tažených dodávaných Jižní Afrikou. Oba modely byly tak účinné, že by dokázaly rozdrtit děla okolních zemí, to znamená Íránu, Turecka, Jordánska a Saúdské Arábie, které nakupovaly od NATO a Ameriky.

Bull rovněž vyřešil problémy spojení pěti scudů dohromady do prvního stupně rakety Pták, která se měla jmenovat Al-Abíd, Věřící. Zjistil, že Iráčané a Brazilci pracující na Saad 16 vycházejí ze špatných údajů poskytnutých špatně fungujícím aerodynamickým tunelem. Potom Brazilcům předal své nové výpočty a nechal je, aby si s tím poradili sami.

V květnu 1989 představitelé světového zbrojního průmyslu, novináři, vládní pozorovatelé a pracovníci tajných služeb navštívili velkou výstavu zbraní v Bagdádu. Prototypy obou velkých děl vzbudily značnou pozornost. V prosinci se uskutečnilo zkušební odpálení rakety Al-Abíd, které vyvolalo velký poprask v médiích a vážný otřes mezi západními analytiky.

Před zraky kamer irácké televize odstartovala s duněním ze základny pro výzkum kosmického prostoru Al-Anbár velká třístupňová raketa, vystoupala vzhůru a zmizela. O tři dny později Washington připustil, že by raketa zřejmě dokázala vynést družici do kosmu.

Jenže analytici přišli ještě na něco. Jestliže Al-Abíd dokáže tohle, mohla by být také mezikontinentální balistickou raketou. Západní tajné služby byly náhle vytrženy ze svého předpokladu, že Saddám Husajn nepředstavuje žádné skutečné nebezpečí, že je roky vzdálen od toho, aby se stal vážnou hrozbou.

Tři hlavní agentury, CIA v Americe, SIS v Británii a Mosad v Izraeli, dospěly k názoru, že z těch dvou zbraňových systémů je dělo Babylon jen zábavná hračka, zatímco raketa Pták představuje skutečné nebezpečí. Všechny tři se mýlily. Al-Abíd nefungovala.

Bull věděl proč a popsal Izraelcům, co se stalo. Al-Abíd vylétla do 12 000 metrů a ztratila se z dohledu. Druhý stupeň se od prvního neoddělil. Třetí stupeň neexistoval. Byla to jen atrapa. Věděl to, protože dostal za úkol pokusit se přesvědčit Čínu, aby jim poskytla třetí stupeň, a měl kvůli tomu odjet v únoru do Pekingu.

Tam také skutečně odjel a Číňané ho kategoricky odmítli. V Pekingu se setkal a dlouze rozmlouval se svým starým přítelem Georgem Wongem. S iráckou záležitostí se něco zvrtlo. Gerry Bull začal mít obrovské obavy a neměl je z Izraelců. Několikrát naléhal na to, že chce „ven“ z Iráku, a to rychle. Něco mu začalo vrtat hlavou a on chtěl z Iráku. Rozhodl se zcela správně, ale příliš pozdě.

* * *

Na 15. dubna 1990 svolal prezident Saddám Husajn do svého paláce Sarseng, vysoko v kurdských horách, schůzku celé své skupiny poradců.

Měl Sarseng rád. Stojí na vrcholku kopce a z jeho oken s trojitými skly je vidět dolů do okolní krajiny, kde se kurdští venkované v krutých zimách choulí ve svých chatrčích a boudách. Nebylo to mnoho kilometrů od zděšeného města Halabdža, kde v roce 1988 přikázal po dva dny, 17. a 18. března, trestat 70 000 obyvatel za údajnou kolaboraci s Íránci.

Když jeho dělostřelectvo zastavilo palbu, 5000 kurdských psů bylo mrtvých a 7000 nadosmrti zmrzačených. Na něj osobně učinily velký dojem účinky kyanovodíku rozprášeného z dělostřeleckých střel. Jeho vděčnost patřila německým firmám, které mu pomohly s technologií výroby tohoto plynu, stejně jako nervových plynů tabunu a sarinu. Zasloužily si ji svým plynem, tolik podobným cyklonu-B, který byl už před léty náležitě použit na židech a klidně by na nich mohl být použit zase.

Stál toho rána u okna své šatny a hleděl dolů. Byl u moci, u nezpochybnitelné moci, už šestnáct let a za tu dobu musel potrestat mnoho lidí. Ale mnohého se také dosáhlo.

Z Ninive vzešel nový Sinacherib a z Babylonu nový Nabukadnesar. Někteří se učili lehce, podrobením se. Jiní se učili těžce, moc těžce a většinou byli mrtví. A další, mnoho dalších, se ještě musí učit. Ale oni se to naučí, oni se to naučí.

Naslouchal, jak od jihu hlučně přilétá sestava vrtulníků, zatímco jeho komorník kolem něj poskakoval a snažil se mu upravit zelený šátek, který tak rád nosil ve výstřihu vojenské bundy, aby zakryl spodní čelist. Když bylo vše k jeho spokojenosti, uchopil svou osobní zbraň, pozlacenou berettu irácké výroby, a opasek s pouzdrem upevnil k pasu. Už ji použil na jednoho ministra a třeba ji bude chtít použít znovu. Vždycky ji nosil při sobě.

Na dveře zaklepal lokaj a informoval prezidenta, že svolaní čekají v zasedací místnosti. Když vešel do dlouhého sálu se zasklenými okny vyvýšeného nad zasněženou krajinou, všichni naráz povstali. Jen tady nahoře v Sarsengu jeho strach ze zavraždění vždy zeslábl. Věděl, že kolem paláce jsou rozmístěny tři linie nejlepších mužů z prezidentské ochranky Al-Amn Al-Cháss, kterým velí jeho vlastní syn Kusaj, a že se k těm velkým oknům nemůže nikdo přiblížit. Na střeše byly umístěny francouzské protiletadlové řízené střely Crotale a oblohu nad horami křižovaly jeho stíhačky.

Posadil se do křesla podobného trůnu, které stálo uprostřed u horního ze dvou stolů uspořádaných do tvaru písmene T. Vedle sebe měl čtyři spolupracovníky – po každém boku dva –, kterým nejvíce důvěřoval. Pro Saddáma Husajna existovala jediná kvalita, kterou požadoval od člověka těšícího se jeho přízni. Oddanost. Naprostá, totální, otrocká oddanost. Zkušenosti ho poučily, že tato kvalita má různé stupně. Na vrcholku stojí rodina, po ní klan, potom kmen. Jedno arabské úsloví říká: „Já a můj bratr proti našemu bratranci, já a můj bratranec proti celému světu.“ Věřil tomu. Fungovalo to.

Pocházel z nuzných poměrů městečka jménem Tikrít a z kmene At-Tikrítí. Neobyčejné množství příslušníků jeho rodiny a kmene At-Tikrítí se teď v Iráku nacházelo ve vysokém postavení a promíjela se jim jakákoli brutalita, jakékoli selhání, jakékoli výstřelky v chování. Stačilo, že mu jsou oddaní. Neubil snad jeho druhý syn psychopat Udaj sluhu k smrti a nebylo mu to prominuto?

Po jeho pravici seděl Izzat Ibrahím, jeho první zástupce, a za ním zeť Husajn Kámil, šéf MIMI, muž odpovědný za opatřování zbraní. Po levici se nacházel předseda vlády Táhá Ramadán a za ním Sa’dún Hamádí, místopředseda vlády a šíita. Saddám Husajn byl sunnita, ale náboženské záležitosti byly jedinou oblastí, ve které se choval tolerantně. Ministr zahraničí Tárik Azíz byl křesťan. A co má být? Dělal, co se mu řeklo.

V blízkosti čelního stolu seděli armádní šéfové – generálové velící republikánské gardě, pěchotě, tankovým vojskům, dělostřelectvu a ženistům. Za nimi seděli čtyři experti, kvůli jejichž odborným informacím dnešní schůzi svolal.

Dva seděli na pravé straně: dr. Amír Sa’dí, technik a náměstek jeho zetě, a vedle něj brigádní generál Hasan Rahmání, šéf kontrarozvědky patřící pod Muchábarát neboli tajnou službu. Proti nim byl dr. Ismaíl Ubajdí, který řídil zahraniční sekci Muchábarátu, a brigádní generál Umar Chatíb, šéf obávané tajné policie Al-Amn Al-Ámm. Tito tři pracovníci tajné služby měli jasně určené úkoly. Dr. Ubajdí řídil špionáž v zahraničí, Rahmání čelil zahraniční špionáži v Iráku a Chatíb udržoval pořádek mezi iráckým obyvatelstvem. Veškerou případnou vnitřní opozici drtil pomocí kombinace své rozsáhlé sítě informátorů a pouhého děsu vyvolávaného zvěstmi o tom, co provádí zatčeným protivníkům, odvlečeným do věznice Abú Ghraíb západně od Bagdádu či do svého osobního výslechového centra, žertovně nazývaného Tělocvična, v suterénu centrály AMAM.

K Saddámu Husajnovi se doneslo mnoho stížností na brutalitu šéfa tajné policie, ale on se vždy jen zařehnil a stížnost mávnutím ruky odmítl. Proslýchalo se, že sám dal Chatíbovi přezdívku Al-Mu’azzib, Mučitel. Samozřejmě, Chatíb byl At-Tikrítí a naprosto loajální.

Někteří diktátoři – když se projednávají choulostivé záležitosti – raději konají porady v úzkém okruhu. Saddám si myslel pravý opak: jestli se má vykonat nějaká špinavá práce, měli by v tom být namočeni všichni. Nikdo pak nemůže říct: já mám čisté ruce, já to nevěděl. Tímto způsobem všichni kolem něj dostávali vzkaz: jestli padnu, padnete i vy.

Když se všichni zase posadili, prezident kývl na zetě Husajna Kámila a ten vyzval dr. Sa’dího, aby přednesl zprávu. Technokrat text četl a ani jednou nezvedl oči. Žádný moudrý člověk by nezvedl oči, aby je upřel Saddámovi do tváře. Prezident prohlašoval, že umí přes oči číst v duši člověka, a mnozí mu to věřili. Upřeně se mu podívat do obličeje by mohlo znamenat odvahu, vzdor, neloajálnost. Když prezident někoho podezíral z neloajálnosti, takový člověk obvykle zemřel hrozným způsobem. Když dr. Sa’dí skončil, Saddám se na chvíli zamyslel.

„Ten muž, ten Kanaďan, kolik toho ví?“

„Všechno ne, ale nejspíš dost na to, aby si to dokázal domyslet, sajjidí.“

Sa’dí použil arabské zdvořilostní oslovení, které odpovídá západnímu „pane“, ale je uctivější. Alternativou a přijatelným oslovením je sajjid ar-raís neboli „pane prezidente“.

„Za jak dlouho?“

„Brzo, pokud se to už nestalo, sajjidí.“

„A on se baví s Izraelci?“

„Neustále, sajjid ar-raís,“ přisvědčil dr. Ubajdí. „Přátelí se s nimi už celá léta. Navštěvoval Tel Aviv a přednášel jejich dělostřeleckým důstojníkům o balistice. Má tam spoustu přátel, možná i v Mosadu, i když o tom třeba neví.“

„Můžeme ten projekt dokončit bez něj?“ zeptal se Saddám Husajn. Odpověděl jeho zeť Husajn Kámil.

„Je to divný člověk. Všechny nejdůvěrnější vědecké materiály pořád nosí ve velké plátěné tašce a jako umanutý se od nich nevzdaluje ani na krok. Dal jsem pokyn lidem z kontrarozvědky, aby se na ty papíry podívali a aby je okopírovali.“

„A už to udělali?“ Prezident upřel pohled na šéfa kontrarozvědky Hasana Rahmáního.

„Okamžitě, sajjid ar-raís. Při jeho návštěvě Iráku minulý měsíc. Pije hodně whisky. Dali mu do ní uspávadlo, a tak si pořádně pospal. Vzali jsme mezitím tu jeho tašku a všechno z ní ofotografovali. Také jsme nahráli všechny jeho rozhovory o technických otázkách. Všechny písemné dokumenty a přepisy telefonátů jsme postoupili našemu příteli doktoru Sa’dímu.“

Prezidentův pohled se otočil zpátky k vědci.

„Tak znovu, dokážete projekt dokončit i bez něj?“

„Ano, sajjid ar-raís, jsem přesvědčený, že ano. Některé výpočty dávají smysl jen jemu, ale naši nejlepší matematici je už měsíc studují. Dokážou jim porozumět. Zbytek udělají technici.“

Husajn Kámil na svého náměstka varovně pohlédl.

Koukej, ať se nemýlíš, příteli.

„Kde je teď?“ zeptal se prezident.

„Odcestoval do Číny, sajjidí,“ odpověděl šéf zahraniční rozvědky Ubajdí. „Pokouší se nám sehnat třetí stupeň pro raketu Al-Abíd. Bohužel se mu to nepodaří. Do Bruselu se má vrátit v půlce března.“

„Máte tam své lidi, dobré lidi?“

„Ano, sajjidí. Máme ho v Bruselu pod dohledem už deset měsíců. Proto víme, že tam ve své kanceláři přijímá izraelské delegace. Máme i klíče od domu, kde bydlí.“

„Tak to proveďte. Hned jak se vrátí.“

„Bezodkladně, sajjid ar-raís.“ Ubajdí přemýšlel o čtyřech mužích, které má v Bruselu k dispozici na sledování osob. Jeden z nich už tuhle práci dělal. Abdurrahmán Muhíjuddín. Dá ten úkol na starost jemu.

Tři muži z tajné služby a dr. Sa’dí směli odejít. Ostatní zůstali. Když byli sami, Saddám Husajn se obrátil k zeti.

„A ta druhá věc? Kdy to budu mít?“

„Ujistili mě, že do konce roku, abú Kusaj.“ Vzhledem k tomu, že patří do „rodiny“, mohl teď Kámil použít důvěrnější oslovení „otče Kusajův“. Ostatním přítomným to také připomnělo, kdo je z rodiny a kdo ne. Prezident zavrčel.

„Budeme potřebovat nějaké místo, nějaké nové místo, pevnost. Nic, co už existuje, i kdyby to bylo sebevíc utajené. Nové, tajné místo, o kterém nebude nikdo vědět. Nikdo, kromě hrstky lidí, dokonce ho nebudou znát ani všichni, co jsou tady. Žádný civilní projekt, ale vojenský. Dokážete to?“

Generál Alí Músulí od ženijního vojska napřímil záda a upřel pohled do středu prezidentovy hrudi.

„S hrdostí, sajjid ar-raís.“

„Pověřte tím svého nejlepšího muže, úplně nejlepšího.“

„Vím o takovém muži, sajjidí. Plukovník. Skvělý při stavbě i při maskování. Rus Stěpanov tvrdil, že to byl nejlepší žák na maskirovku, jakého kdy učil.“

„Tak mi ho pošlete. Ne sem, do Bagdádu, za dva dny. Pověřím ho sám. Je to dobrý baasista, ten plukovník? Loajální ke straně a ke mně?“

„Naprosto, sajjidí. Zemřel by za vás.“

„To byste udělali všichni, doufám.“ Po krátké odmlce tiše dodal: „Doufejme, že to nebude třeba.“

Konverzaci to utnulo dokonale. Naštěstí schůzka už stejně skončila.

* * *

Dr. Gerry Bull se vrátil do Bruselu 17. března, vyčerpaný a sklíčený. Kolegové se domnívali, že depresi způsobilo odmítnutí, kterého se mu dostalo v Číně. Důvodů však bylo víc.

Od chvíle, kdy před více než dvěma roky přijel do Bagdádu, se nechal přesvědčovat – protože tomu chtěl věřit –, že raketový program a dělo Babylon jsou určeny pro vypouštění malých družic s přístroji na oběžnou dráhu kolem země. Přinejmenším viděl, jak obrovský přínos pro sebeúctu a hrdost celého arabského světa by znamenalo, kdyby to Irák dokázal. Navíc by to bylo lukrativní, vyplatilo by se to, protože Irák by vypouštěl komunikační a meteorologické družice pro jiné státy.

Rozuměl tomu tak, že Babylon by měl vystřelit střelu s družicí jihovýchodním směrem přes celý Irák, nad Saúdskou Arábii a jižní část Indického oceánu až na oběžnou dráhu. Pro tento účel ho konstruoval.

Byl nucen souhlasit se svými kolegy, že žádný západní stát se na to tak dívat nebude. Budou soudit, že to je vojenské dělo. Proto ta lest při objednávání součástí hlavně, závěru a zákluzového mechanismu.

Jenom on, Gerald Vincent Bull, znal pravdu, která byla velmi prostá – ke střelbě z tohoto děla nebylo možné používat konvenční výbušné střely, třebaže by mohly být gigantické.

Jednak proto, že dělo Babylon se 156 metrů dlouhou hlavní by nemohlo stát pevně bez podpěr. Potřebovalo podpěru pod každou druhou z dvaceti šesti částí hlavně, i kdyby se – jak předvídal – hlaveň opírala o pětačtyřicetistupňové úbočí hory. Bez těchto podpěr by se hlaveň svěsila jak vařená nudle a v roztržených spojích by se rozpadla na kusy.

Dělo by tudíž nemohlo zvyšovat nebo snižovat náměr, ani nastavovat odměr do stran. Takže by nemohlo zaměřovat různé cíle. Ke změně úhlu – nahoru či dolů nebo ze strany na stranu – by se muselo demontovat a to by trvalo celé týdny. I vyčištění hlavně a nové nabití mezi výstřely by trvalo několik dní. Opakovanou palbou by se navíc ta velice drahá hlaveň rychle opotřebovala.

A konečně, Babylon nelze ukrýt před protiútokem. Při každém výstřelu mu z hlavně vyšlehne 90 metrů dlouhý plamen, který zaznamená každá družice, každé letadlo. Američané by měli jeho zeměpisné souřadnice v několika vteřinách. Rovněž nárazové vlny vzniklé otřesem při výstřelu by zaregistroval každý dobrý seismograf až v Kalifornii. Proto Bull zdůrazňoval každému, kdo byl ochoten naslouchat: „Jako zbraň ho použít nelze.“

Jeho problém spočíval v tom, že si po dvou létech strávených v Iráku uvědomil, že pro Saddáma Husajna má věda jedno jediné uplatnění: má se využívat k výrobě válečných zbraní, které mu přinesou moc, a k ničemu jinému. Proč tedy sakra financuje Babylon? V boji by dělo mohlo vystřelit jen jednou, než by ho odvetný útok stíhacích bombardérů rozmašíroval na cucky, a navíc by mohlo vystřelit jen družici nebo konvenční střelu.

Bull na to přišel v Číně, ve společnosti sympatického George Wonga. Byla to poslední rovnice, kterou v životě vyřešil.

KAPITOLA DRUHÁ

Po hlavní silnici z Kataru do Abú Zabí ve Spojených arabských emirátech uháněl velký terénní vůz; měl dobrý čas. Klimatizace udržovala ve voze příjemný chládek a řidič měl pár svých oblíbených kazet s country and western, které plnily kabinu zvuky vzdáleného domova.

Za Ruvajs se ocitli ve volné krajině. Vlevo občas zahlédli mezi dunami moře, vpravo se táhla velká poušť stovky pustých a písečných kilometrů až k Zufáru a Indickému oceánu.

Paní Maybelle Walkerová sedící vedle manžela nadšeně obhlížela okrově hnědou poušť, která se chvěla v poledním slunci. Její manžel Ray nespouštěl oči ze silnice. Celý život strávil jako naftař a pouště už znal. „Když jsi viděla jednu, viděla jsi všechny,“ zamručel, jakmile manželka znovu obdivně vykřikla při pohledu na věci, které pro ni byly tak nové.

Jenže pro Maybelle Walkerovou to bylo všechno nové, a i když si před odjezdem z Oklahomy zabalila na cestu tolik léků, že by si mohla otevřít lékárnu, každou minutu svého dvoutýdenního pobytu v Perském zálivu prožívala s nadšením.

Začali na severu v Kuvajtu, pak jeli terénním autem, které jim zapůjčila společnost, na jih do Saúdské Arábie, přejeli po hrázi do Bahrajnu, potom zpátky a dolů přes Katar a do Spojených arabských emirátů. Ray Walker při každé zastávce vykonal formální „inspekci“ v pobočce své společnosti – předstíraný důvod cesty –, zatímco ona si z pobočky vzala průvodce a prohlédla si místní zajímavosti. Když procházela všemi těmi úzkými uličkami v doprovodu jediného bílého muže, cítila se velmi statečná a vůbec si neuvědomovala, že v kterémkoli z padesáti amerických velkoměst by byla ve větším nebezpečí než mezi Araby v Zálivu.

Pamětihodnosti a další turistické atrakce, které při této své první a patrně poslední cestě mimo USA zhlédla, ji zcela okouzlily. Obdivovala paláce a minarety, žasla nad záplavou zlata nabízeného na súkách zlatníků a ohromeně zírala na vlny tmavých obličejů a pestrobarevného oblečení, které kolem ní vířily ve starých čtvrtích.

Fotografovala všechno a každého, takže po návratu bude moci v dámském klubu ukázat, kde byla a co viděla. Vzala si k srdci varování delegáta společnosti v Kataru, aby si dala pozor a nefotografovala žádného pouštního Araba bez jeho svolení, protože někteří pořád ještě věří, že jim přitom vezmete část duše.

Maybelle Walkerová byla šťastná žena, jak si často připomínala, a měla k tomu hodně důvodů. Vdala se skoro hned po střední škole za chlapce, se kterým už dva roky chodila, a ocitla se v manželství s dobrým, spořádaným mužem, který pracoval v místní společnosti pro těžbu ropy. Jak se společnost rozšiřovala, neustále stoupal výš a výš a teď končil jako jeden z jejích viceprezidentů.

Měli pěkný dům u Tulsy a na léto domek na pláži v Hatteras u Pamlico Sound v Severní Karolíně. Bylo to dobré třicetileté manželství odměněné jedním skvělým synem. A teď tohle, dvoutýdenní cesta na náklady společnosti po všech těch exotických sceneriích Perského zálivu, kdy může nejen vidět, ale i slyšet, čichat a zažívat úplně odlišný svět.

„To je dobrá silnice,“ poznamenala, když vyjeli do kopce a před nimi se v horkém vzduchu chvěl a tetelil dlouhý pruh živicové vozovky. Jestliže je ve voze jednadvacet stupňů, venku na poušti musí být padesát.

„Měla by být,“ zamručel manžel, „postavili jsme ji my.“

„Společnost?“

„Néé! Strýček Sam, sakra.“

Ray Walker měl ve zvyku dodávat slůvko „sakra“, kdykoli podával nějakou informaci. Příjemně naladěni seděli chvíli mlčky, zatímco Tammy Wynette ji z kazety nabádala, aby stála při svém muži, což Maybelle dělala vždycky a hodlala to dělat i v důchodu.

Ray Walker, s šedesátkou na krku, odcházel do důchodu s dobrou penzí a se slušnou hromádkou podnikových akcií a vděčná společnost jim nabídla prvotřídní dvoutýdenní plně hrazenou cestu do Perského zálivu, kde měl Ray provést „inspekci“ jejich různých působišť na pobřeží. Přestože ani on tady nikdy nebyl, musel připustit, že ho to fascinuje mnohem méně než manželku, ale přesto byl rád – už kvůli ní.

Osobně se těšil, až skončí s Abú Zabí a Dubajem a sednou do první třídy letadla směřujícího přes Londýn přímo do Ameriky. Tam si aspoň bude moct dát pořádně vychlazený budweiser, aniž by se kvůli tomu musel uchylovat do firemní pobočky. Islám může být pro někoho dobrá věc, přemítal, ale po pobytu v nejlepších hotelích v Kuvajtu a Saúdské Arábii, kde mu sdělili, že se tam nenajde ani kapka alkoholu, nemohl pochopit, co to je za náboženství, když brání mužskému dát si v parném dni studené pivo.

Oblékl se tak, jak se domníval, že má vypadat naftař v poušti – vysoké boty, džíny, opasek, košile a stetson –, což nebylo tak úplně nezbytné, protože byl chemik a zabýval se kontrolou kvality.

Pohlédl na počítač kilometrů: do odbočky na Abú Zabí zbývá sto třicet kilometrů.

„Budu si muset odskočit, zlato,“ zamumlal.

„Tak jo, ale dávej pozor,“ varovala ho Maybelle. „Jsou tam škorpioni.“

„Ale půl metru stejně nevyskočí,“ namítl a hurónsky se zasmál vlastnímu žertu. Dostat bodnutí do camfrlíka od škorpiona, který skáče do výšky, to by se kluci doma nachechtali!

„Rayi, ty jsi příšera,“ odpověděla Maybelle a zakuckala se smíchy. Walker zajel ke kraji prázdné silnice a otevřel dveře. Dovnitř vnikl závan jako ze dvířek rozpálené pece. Vylezl ven a přibouchl za sebou dveře, aby chladný vzduch neunikl.

Maybelle zůstala na sedadle spolujezdce, zatímco manžel došel k nejbližší duně a rozepnul si zip na poklopci. Potom upřela pohled přes čelní sklo a zamumlala: „Panebože, podívej se na to.“

Sáhla pro pentax, otevřela dveře a vyklouzla ven.

„Rayi, myslíš, že by mu vadilo, kdybych si ho vyfotila?“

Ray se díval na opačnou stranu, plně pohroužen do jednoho z větších potěšení muže středního věku.

„Hned jsem tam, zlato. Kdo to je?“

Beduín stál na druhé straně silnice proti manželovi, zřejmě vyšel mezi dvěma dunami. Před chvílí tu nebyl a rázem je tu. Maybelle Walkerová nerozhodně stála s fotoaparátem v ruce u předního nárazníku terénního vozu. Manžel se otočil a vytáhl zip. Vyvalil oči na muže za silnicí.

„Nevím,“ zabručel. „Asi ne. Ale nechoď moc blízko. Nejspíš má blechy. Nastartuju motor. Rychle si ho cvakni, a jestli se začne vztekat, hned naskoč. Ale tempem.“

Vylezl zpátky za volant a nastartoval motor. Klimatizace znovu ožila, což byla úleva.

Maybelle Walkerová udělala několik kroků dopředu a zvedla kameru.

„Smím si vás vyfotit?“ zeptala se. „Kamera? Fotka? Cvak-cvak? Domů do alba?“

Muž jen stál a díval se. Jeho kdysi bílá džallábíja, teď samá skvrna a plná prachu, mu visela od ramen až k chodidlům spočívajícím na písku. Na hlavě měl černým provázkem upevněnou červeno-bílou kostičkovanou kúfíju, jejíž jeden volný cíp byl zastrčený u spánku na druhé straně hlavy, takže mu látka zakrývala obličej od kořene nosu dolů. Nad kostičkovanou látkou na ni zíraly tmavé oči. Ten malý kousek kůže čela a kolem očních jamek, který viděla, byl pouští opálen dohněda. Měla do svého alba už spoustu snímků, ale žádný, na kterém by byl beduín s rozlehlou saúdskou pouští za zády.

Zvedla aparát. Muž se nehýbal. Zadívala se hledáčkem, zarámovala postavu doprostřed obdélníku a přemýšlela, jestli stihne naskočit do auta, kdyby se na ni ten Arab rozběhl. Cvak.

„Děkuju mockrát,“ řekla. Muž se pořád nehýbal. Couvala k autu a široce se usmívala. Vždy s úsměvem, nabádal přece Reader’s Digest Američany, když stojí před někým, kdo nerozumí anglicky.

„Zlato, nastup si!“ křikl manžel.

„Nic se neděje, myslím, že je v klidu,“ odpověděla a otevřela dveře.

Zatímco Maybelle fotografovala, kazeta dohrála. Automaticky naskočila rozhlasová stanice. Ray Walker podal manželce ruku, vtáhl ji do auta a prudce vyrazil od krajnice.

Arab se díval, jak odjíždějí, pokrčil rameny a došel za písečnou dunu, kde měl zaparkovaný landrover s maskováním do pouště. Za pár vteřin i on vyrazil směrem na Abú Zabí.

„Proč ten kvap?“ postěžovala si Maybelle Walkerová.

„On by mi nic neudělal.“

„O to nejde, zlato.“ Ray Walker měl stisknuté rty, jako muž, který má vše pod kontrolou a dokáže se vyrovnat s jakoukoli mimořádnou mezinárodní situací. „Jedeme do Abú Zabí a sedáme na první letadlo domů. Vypadá to, že Irák dneska ráno zaútočil na Kuvajt, sakra. Můžou tu být každou chvíli.“

Bylo 2. srpna, deset hodin dopoledne místního času.

* * *

O dvanáct hodin dříve stál napjatý a vzrušený plukovník Usmán Badrí u pásů nehybného tanku T-72 nedaleko malého letiště zvaného Safván. I když to v té době nemohl vědět, válka o Kuvajt začne tady a skončí tady, v Safvánu. Těsně kolem letiště, které tvořily ranveje bez budov, probíhala hlavní silnice na sever a na jih. Na silnici směrem na sever, kudy projížděl před třemi dny, se nacházela křižovatka, kde cestující mohou odbočit na východ do

Basry nebo na severozápad do Bagdádu.

Jižním směrem vedla silnice přímo přes kuvajtský hraniční přechod, vzdálený odtud osm kilometrů. Z místa, kde stál, viděl tlumená světla Džaháry a za ní, dál na východ za zálivem, záři samotného hlavního města Kuvajtu.

Byl vzrušený, protože pro jeho vlast nadešel čas. Čas ztrestat ty kuvajtské neřády za to, co provedli jeho zemi, za nevyhlášenou hospodářskou válku, za spáchané finanční škody a za jejich nadutou aroganci.

Cožpak Irák po osm krvavých let neodrážel perské hordy, aby nepronikly do severních oblastí Zálivu a neučinily přítrž jejich přepychovému životnímu stylu? A teď by měl za odměnu mlčky sedět a dívat se, jak Kuvajťané kradou víc, než je jejich řádný podíl ropy ze společných ložisek u Rumajly? Měli by se nechat ožebračit kvůli kuvajtské nadprodukci, která tlačí cenu ropy dolů? Měli by se krotce vzdát, zatímco As-Sabáhovi psi trvají na splacení půjčky ve výši mizerných patnácti miliard dolarů poskytnutých za války Iráku?

Ne, Raís to jako obvykle rozhodl správně. Kuvajt je historicky devatenáctou iráckou provincií. Vždycky jí byl, dokud Britové v roce 1913 nevyryli do písku tu zatracenou čáru a nevytvořili nejbohatší emirát na světě. Teď Kuvajt znovu získají, dnešní noci, právě dnešní noci, a Usmán Badrí bude při tom.

Jako ženista nebude v první linii, ale se svými pontony, exkavátory, buldozery a vojáky bude nablízku, aby prorazil cestu, kdyby se ji Kuvajťané pokusili zablokovat. Ne že by letecký průzkum zjistil nějaké překážky. Žádné obranné náspy, žádné písečné bermy, žádné protitankové příkopy, žádné betonové pasti. Ženisté pod velením Usmána Badrího tam však pro každý případ budou, aby otevřeli cestu pro tanky a mechanizovanou pěchotu republikánské gardy.

Pár metrů od místa, kde stál, se nacházel polní velitelský stan, plný vyšších důstojníků, kteří podrobně studovali mapy a dělali konečné úpravy plánu útoku, zatímco ubíhaly poslední hodiny a minuty čekání na rozkaz Raíse z Bagdádu k zahájení akce.

Usmán Badrí se již setkal se svým velícím generálem Alím Músulím, který velel celému ženijnímu sboru irác ké armády a kterému byl bezmezně oddán za to, že ho v únoru doporučil pro „speciální úkol“. Mohl svého šéfa ujistit, že jeho – Badrího – muži jsou plně vybaveni a připraveni.

Když s Músulím vestoje rozmlouval, přistoupil k nim další generál a Badrí byl představen veliteli tankových vojsk Abdulláhu Kádirímu. Opodál zahlédl generála Sa’dího Tu’maha Abbáse, velitele elitní republikánské gardy, jak vchází do stanu. Jako loajálního člena strany a uctívatele Saddáma Husajna ho zmátlo, když zaslechl, jak tankový generál Kádirí tiše zamumlal „politickej kariérista“. Jak je to možné? Vždyť Tu’mah Abbás je blízký přítel Saddáma Husajna a dostal vyznamenání za vítězství v klíčové bitvě o poloostrov Fao, kde Íránci utrpěli konečnou porážku. Plukovník Badrí už dávno pustil z hlavy všechny ty fámy, že u Fao ve skutečnosti zvítězil generál Máhir Rašíd, po kterém se teď slehla zem.

Všude kolem něj se to ve tmě hemžilo vojáky a důstojníky tavakkulské a medínské divize republikánské gardy. V myšlenkách se zatoulal k oné památné únorové noci, kdy ho generál Músulí odvolal ze závěrečných prací na zařízení v Al-Kubaji a přikázal mu, aby se hlásil na velitelství v Bagdádu. Předpokládal, že bude převelen.

„Chce vás vidět prezident,“ oznámil Músulí neočekávaně. „Pošle pro vás. Odeberte se na zdejší důstojnickou ubytovnu a buďte k dispozici ve dne v noci.“

Badrí se kousl do rtu. Co provedl? Co řekl? Něco neloajálního? To je vyloučené! Někdo ho křivě udal? Ne, pro takového člověka by si prezident neposílal. Takového provinilce by prostě sbalila některá zabijácká četa Al-Amn Al-Ámm brigádního generála Chatíba a dala by mu lekci. Když Músulí spatřil jeho výraz, rozchechtal se, až se mu pod hustým černým knírem, kterým mnozí vysocí důstojníci napodobovali Saddáma Husajna, zablýskly zuby.

„Nedělejte si starosti, má pro vás úkol. Speciální úkol.“ A opravdu ho měl. Do čtyřiadvaceti hodin povolali Badrího před halu důstojnické ubytovny, kde na něj čekala dlouhá černá armádní limuzína se dvěma muži z prezidentovy ochranky Al-Amn Al-Cháss. Rychle ho odvezli do prezidentského paláce na nejvýznamnější a nejvíce vzrušující setkání v jeho životě.

Palác se tehdy nacházel u křižovatky ulice Kindí a ulice 17. července, nedaleko stejnojmenného mostu. Datum připomínalo první ze dvou převratů z července 1968, které přivedly k moci stranu Baas a skoncovaly s vládou generálů. Badrího zavedli do čekárny, kde ho nechali dvě hodiny. Před uvedením k prezidentovi u něj provedli dvě důkladné osobní prohlídky.

Jakmile se strážci vedle něj zastavili, zůstal stát také, pak vymrštil paži k rozechvělému zasalutování a po třech vteřinách si rázně strhl z hlavy baret a zastrčil ho pod levou paži. Poté zůstal stát v pozoru.

„Tak vy jste ten génius maskirovky?“

Věděl, že nemá Raísovi hledět přímo do očí, ale když byl osloven, nemohl se tomu vyhnout. Saddám Husajn byl v dobré náladě. Oči mladého důstojníka před ním zářily láskou a obdivem. To je dobře, není se čeho bát. Odměřeně ženistovi vysvětlil, co chce. Badrího hruď se dmula hrdostí a vděčností.

Pět měsíců pracoval na časově nesplnitelném úkolu, a přece ho dokázal dokončit s několikadenním předstihem. Dostal všechno, co mu Raís slíbil. K dispozici měl každého a vše. Jestliže potřeboval víc betonu nebo oceli, stačilo zavolat na soukromé číslo Kámilovi a prezidentův zeť to okamžitě obstaral ze zdrojů ministerstva průmyslu. Pokud potřeboval víc pracovních sil, dostal obratem stovky dělníků a vždycky to byli najatí Korejci nebo Vietnamci. Kopali a dřeli, celé to léto bydleli na mizerných ubikacích v údolí, a když je pak odvezli, Badrí neměl tušení kam.

Kromě těch kuliů nepřijel po silnici vůbec nikdo, neboť jediná úzká přístupová cesta, která měla být nakonec také zlikvidovaná, sloužila výhradně kamionům přivážejícím ocel a další materiál a míchačkám s betonem. Každá další lidská bytost, kromě řidičů kamionů, se sem dostala jedině ruskými vrtulníky MIL. Pásku přes oči, kterou těmto osobám sňali teprve po příletu, jim při odletu znovu nasadili. To platilo pro nejprostší Iráčany, stejně jako pro nejvyšší funkcionáře.

Badrí toto místo vybral sám, po řadě dnů průzkumu v horách za pomoci vrtulníku. Nakonec zvolil lokalitu vysoko v Džabalu Hamrín, na sever od Kifrí a hlouběji v horách, kde na cestě do Sulajmánije kopce hřebenu Hamrín přecházejí v horské pásmo.

Pracoval dvacet hodin denně, spal v drsných podmínkách a nátlakem, vyhrožováním, přemlouváním a úplatky vyždímal ze svých mužů obdivuhodné pracovní výkony. Dílo završil do konce července. Z celé oblasti odklidili všechny stopy práce, každou cihlu a každý úlomek betonu, každý kus oceli, který by se mohl zalesknout ve slunci, každou rýhu a škrábanec na skalách.

Dobudovali tři strážní vesnice a zabydlili je kozami a ovcemi. Nakonec zlikvidovali jedinou cestu, couvajícím exkavátorem nahrnuli do údolí hrubý štěrk a kameny a všechna tři údolí i znásilněná hora se vrátily do původního stavu. Téměř.

Neboť on, Usmán Badrí, plukovník ženijního vojska, dědic stavařských dovedností, které umožnily vybudovat Ninive a Tyr, žák velkého Rusa Stěpanova, mistra maskirovky, umění zamaskovat cokoli, aby to nebylo k poznání, postavil pro Saddáma Husajna Kal’u, Pevnost. Nikdo ji neuvidí a nikdo se nedozví, kde je.

Než ji dobudovali, Badrí pozoroval ostatní – montéry a vědce –, jak sestavují to strašlivé dělo, jehož hlaveň jako by sahala až ke hvězdám. Když bylo vše hotovo, odešli a na místě zůstala jen posádka. Budou tam žít. Nikdo z nich nevyjde ven. Ti, kdo tam musí přijít nebo odtamtud musí odejít, se tam budou moct dopravit pouze vrtulníkem. Žádný z těchto vrtulníků tam nepřistane; budou se vznášet nad malým travnatým paloukem stranou od hory a těch pár přicházejících či odcházejících bude mít vždy pásku přes oči. Piloti a osádka zůstanou uzavřeni na jediné letecké základně, bez telefonického spojení a bez návštěvníků. Byla rozhozena poslední semena divoké trávy a vysazeny poslední křoviny. Pevnost zůstala v naprosté izolaci.

Badrí to sice nevěděl, ale dělníky, kteří přijeli kamiony, nakonec odvezly autobusy se začerněnými okny. Ve vzdálené rokli autobusy s třemi tisíci asijských dělníků zastavily a stráže utekly. Odpálením náloží se utrhlo horské úbočí a všechny autobusy to navždy pohřbilo. Potom byli postříleni strážci. Ti všichni viděli Kal’u.

Badrího snění přerušil výbuch křiku z velitelského stanu a v zástupech čekajících vojáků se rychle rozneslo, že útok „dostal zelenou“. Ženista doběhl ke kamionu, nasoukal se na sedadlo spolujezdce a řidič nastartoval motor. Čekali ve formaci, zatímco tankové osádky obou divizí republikánské gardy, které budou v čele invaze, plnily vzduch uši drásajícím řevem motorů a ruské T-72 se valily z letiště na silnici do Kuvajtu.

Později vyprávěl svému bratru Abdulkarímovi, pilotovi stíhacího letounu a plukovníkovi vojenského letectva, že to připomínalo soutěž ve střelbě na pohyblivý terč. Nešťastné policejní stanoviště na hraničním přechodu tanky smetly stranou a převálcovaly. Ve dvě hodiny ráno překročila kolona hranice a valila se na jih. Pokud si Kuvajťané namlouvali, že se tato armáda, čtvrtá největší na světě, zastaví u horského hřebenu Mutla a bude řinčet šavličkami, dokud Kuvajt nepřistoupí na Raísovy požadavky, pak měli smůlu. Pokud si lidé na Západě mysleli, že se Irák jen zmocní ostrovů Varba a Bubijan, které mu umožní vytoužený přístup k Zálivu, pak se mýlili i oni. Rozkaz z Bagdádu zněl: dobýt vše!

Těsně před svítáním došlo k tankové bitvě u kuvajtského ropného městečka Džahára, ležícího severně od hlavního města. Jediná kuvajtská obrněná brigáda byla před časem urychleně přemístěna na sever, ale týden před invazí ji opět stáhli zpátky, aby Iráčany neprovokovala.

Byla to jednostranná záležitost. Kuvajťané, považovaní za pouhé kupce a kšeftaře s ropou, bojovali tvrdě a dobře. Zadržovali výkvět republikánských gard po celou hodinu a umožnili, aby dál na jihu na letecké základně Ahmadí vzlétlo pár jejich stíhaček Skyhawk a Mirage, ale stejně to k ničemu nebylo. Mohutné sovětské tanky T-72 rozsekaly na kusy menší čínské T-55 používané Kuvajťany. Obránci během dvaceti minut ztratili stejný počet tanků a ti, kdo přežili, nakonec ustoupili.

Usmán Badrí z více než kilometrové vzdálenosti přihlížel, jak oceloví mastodonti prudce mění směr a pálí ve vybuchujících oblacích prachu a kouře, zatímco obloha nad Íránem začínala růžovět, a nemohl tušit, že tytéž T72 medínské a tavakkulské divize budou jednoho dne rozstříleny na kusy challengery a abramsy Američanů a Britů. Za svítání dorazily prvosledové jednotky na severozápadní předměstí hlavního města a rozdělily se tak, aby obsadily čtyři přístupové cesty do centra: silnici od Abú Zabí podél pobřeží, silnici od Džaháry mezi předměstími Granada a Andalus a pátou a šestou okružní dálnici nacházející se o kus dál na jih. Po rozdělení zamířily do centra čtyři proudy.

Plukovníka Badrího skoro nebylo zapotřebí. Nebyly tu žádné příkopy, které by jeho ženisté museli zasypávat, žádné překážky, které by museli odstraňovat dynamitem, žádné betonové zátarasy, na které by museli nasazovat buldozery. Jen jednou musel vyskočit po hlavě z auta, aby si zachránil život.

Když projížděli Sulajbíchátem těsně kolem křesťanského hřbitova (i když tohle on nevěděl), ze slunce vyletěl osamělý skyhawk a zasáhl tank před Badrím čtyřmi raketami vzduch-země. Tank poskočil, ztratil pás a vzplanul. Osádka v panice vyskakovala z věže. Skyhawk se vrátil a z přídě mu šlehaly plameny mířící na kamiony za tankem. Badrí viděl, jak asfalt před ním vybuchuje, a vrhl se ze dveří – právě ve chvíli, kdy jeho řidič vykřikl a sjel s vozem ze silnice do příkopu, kde se kamion převrátil.

Nikdo se nezranil, ale Badrí zuřil. Ten nestoudný pes!

Cestu dokončil v jiném kamionu.

Po celý den, jak obě divize se svými obrněnými transportéry, dělostřelectvem a mechanizovanou pěchotou postupovaly rozlehlou aglomerací hlavního města Kuvajtu, se ozývala sporadická střelba.

V budově ministerstva obrany se zavřela skupina kuvajtských důstojníků a s pomocí lehkých zbraní, které tam našli, se pokoušeli útočníkům vzdorovat.

Jeden z iráckých důstojníků s roztomilou logikou upozornil, že když začne pálit z tankového kanonu, budou z nich všech mrtvoly. Hrstka kuvajtských protivníků se s ním chvíli dohadovala a pak se vzdala. Ostatní zatím odhodili uniformy, převlékli se do civilu a vytratili se zadem. Jeden z nich se později stal vůdcem kuvajtského hnutí odporu.

Hlavní střet se odehrál u rezidence emíra As-Sabáha, i když on sám už dávno předtím uprchl s celou rodinou na jih a vyhledal útočiště v Saúdské Arábii. Odpor byl rozdrcen.

Za soumraku stál plukovník Usmán Badrí zády k moři na nejsevernějším místě hlavního města, na ulici Perského zálivu, a upíral pohled na průčelí rezidence zvané Dasmánský palác. Pár iráckých vojáků už bylo v paláci a tu a tam se vynořili s nějakým nesmírně cenným artefaktem servaným ze zdí, překročili mrtvoly na schodech a na trávníku a kořist naložili do kamionu.

Byl v pokušení také si něco vzít, nějaký pěkný dárek, který by přinesl starému otci do jeho domova v Kádisíji, ale cosi mu bránilo to udělat. Bylo to dědictví té zatracené anglické školy, do které před tolika léty v Bagdádu chodil, a to všechno jen kvůli otcovu přátelství s Angličanem Martinem a kvůli jeho obdivu pro všechno, co je britské.

„Rabování je krádež, chlapci, a krást se nemá. Zakazuje to bible i korán. Tak to nedělejte.“

Dodnes si pamatuje, jak to svým anglickým a iráckým žákům v lavicích vykládal pan Hartley, ředitel nadační základní školy zřízené Britskou radou.

Jak často on sám – od doby, co vstoupil do strany Baas – přesvědčoval otce, že Angličané byli odjakživa imperialističtí agresoři, kteří drželi Araby celá staletí v řetězech a jenom shrabovali zisky!

A otec, kterému teď bylo sedmdesát – byl tak starý, protože Usmán a jeho bratr se narodili z jeho druhého manželství –, se vždy usmál a namítl: „Možná jsou cizinci a nevěřící, ale vždycky jsou zdvořilí a dodržují určité normy, synku. A smím se zeptat, jaké normy dodržuje ten tvůj pan Saddám Husajn?“

Nacpat do starcovy tvrdé hlavy, jak důležitá je strana pro Irák a jak její vůdce přivede Irák ke slávě a vítězství, prostě nebylo možné. Nakonec těch hovorů zanechal, aby otec nepronesl o Raísovi něco, co by zaslechl některý soused a co by je všechny mohlo přivést do maléru. Velice otce miloval a toto byla jediná věc, ve které s ním nesouhlasil.

Kvůli řediteli školy z doby před pětadvaceti lety tedy zůstal stranou a nepřipojil se k rabování v Dasmánském paláci, i když to bylo v tradici všech jeho předků a Angličani jsou blázni.

Díky rokům stráveným v nadační základní škole mluvil plynně anglicky, což se ukázalo užitečné, protože to byl jazyk, ve kterém mohl nejlépe komunikovat s plukovníkem Stěpanovem, ženijním důstojníkem a dlouhodobým členem skupiny sovětských vojenských poradců. To bylo v době, než skončila studená válka a než se plukovník Stěpanov vrátil do Moskvy.

Usmánovi Badrímu bylo třicet pět let a vypadalo to, že rok 1990 bude nejvýznamnějším rokem jeho života. Jak později vyprávěl staršímu bratrovi: „Stál jsem tam jen tak, zády k Zálivu a čelem k Dasmánskému paláci, a pomyslel jsem si: ‚U proroka, my jsme to dokázali. Konečně jsme Kuvajt dobyli. A za jediný den.‘ A tím to skončilo.“

Ukázalo se, že se mýlil. Tím to teprve začalo.

* * *

Zatímco Ray Walker podle svých vlastních slov „zvedal mandle“ zaměstnancům letiště v Abú Zabí a zejména roznášel na kopytech pracovníky prodejní přepážky, kteří očividně nechápali Američanovo ústavní právo na okamžité přidělení letenky, řadě jeho krajanů končila noc beze spánku.

Ve Washingtonu, o sedm časových pásem dál, byla celou noc vzhůru Rada národní bezpečnosti (NSC). Dříve se osobně scházívali v situačním sále v suterénu Bílého domu; nová technika jim teď umožnila radit se pomocí videokonference zabezpečené proti odposlechu přímo z míst, kde se právě nacházeli.

Předchozího večera, kdy ve Washingtonu bylo pořád ještě 1. srpna, první zprávy naznačovaly, že na severní hranici Kuvajtu došlo k nějaké střelbě. To nebylo neočekávané. Průzkum prováděný skvělými družicemi KH-11 nad severní oblastí Perského zálivu už celé dny poukazoval na soustřeďování iráckých vojenských sil. To informovalo Washington lépe než americký velvyslanec v Kuvajtu. Problém spočíval v otázce: jaké má Saddám Husajn záměry? Chce zastrašovat, nebo zaútočit?

Horečné dotazy směřovaly předchozího dne do sídla CIA v Langley, jenže zpravodajská služba nebyla dohromady k ničemu a poskytla jen analýzy typu „možná, asi, snad“, vycházející z družicových snímků získaných Národním úřadem pro průzkum (NRO) a z politických zpráv shromážděných odborem pro Blízký východ ministerstva zahraničí.

„Tohle dá dohromady každej trouba,“ vrčel Brent Scowcroft, předseda NSC. „Copak nemáme nikoho přímo v iráckém vedení?“

Odpovědí bylo žalostné „ne“. Tohle byl problém, který se bude vracet celé měsíce.

Odpověď na hádanku přišla před desátou hodinou večer, kdy šel prezident George Bush spát a přestal přijímat telefonáty od Scowcrofta. V Zálivu už bylo podle místního času ráno a irácké tanky se nacházely za Džahárou a vjížděly do severozápadních předměstí hlavního města Kuvajtu.

Byla to náročná noc, jak později vzpomínali účastníci. Videokonference se jich zúčastnilo osm – zástupci NSC, ministerstva financí, ministerstva zahraničí, CIA, Sboru náčelníků štábů a ministerstva obrany. Byla vydána spousta rozkazů, které se okamžitě plnily. Podobná záplava rozkazů vycházela ze spěšně svolané schůze vládního výboru COBRA v Londýně, který byl vzdálen pět hodin od Washingtonu, ale jen dvě od Zálivu.

Obě vlády zmrazily veškeré irácké finanční prostředky uložené v zahraničí, stejně jako (se souhlasem kuvajtských velvyslanců v obou městech) veškeré kuvajtské finance, aby se k nim žádná nová loutková vláda pracující pro Bagdád nedostala. Tato rozhodnutí zmrazila miliardy a miliardy petrodolarů.

Prezidenta Bushe vzbudili 2. srpna ve 4.45 ráno, aby dokumenty podepsal. V Londýně paní Margaret Thatcherová, která byla po nemoci už zase dávno v pořádku a tropila povyk až hrůza, učinila totéž a chystala se odletět do Spojených států.

Dalším významným krokem bylo urychleně svolat Radu bezpečnosti OSN v New Yorku, aby odsoudila invazi a vyzvala Irák k okamžitému stažení vojsk. Toho bylo dosaženo rezolucí číslo 660, podepsanou téhož dne ve 4.30 ráno.

Videokonference skončila za svítání, účastníci měli dvě hodiny na to, aby se vrátili domů, umyli se, převlékli, oholili a v osm hodin byli zpátky v Bílém domě na plenárním zasedání NSC za předsednictví prezidenta Bushe. Mezi nově příchozími na plenárním zasedání byl ministr obrany Richard Cheney, ministr financí Nicholas Brady a generální prokurátor Richard Thornburgh. Ministerstvo zahraničí dál zastupoval Bob Kimmitt, protože ministr James Baker a náměstek ministra Lawrence Eagleburger se nacházeli mimo Washington.

Předseda Sboru náčelníků štábů Colin Powell se vrátil z Floridy a přivedl s sebou generála pověřeného ústředním velením, velkého, urostlého muže, o kterém bude řeč později. Po boku generála Powella vcházel do zasedacího sálu Norman Schwarzkopf.

George Bush opustil jednání v 9.15, kdy Ray a Maybelle Walkerovi už spokojeně seděli v letadle někde nad Saúdskou Arábií a směřovali na severozápad, domů a do bezpečí. Prezident odletěl vrtulníkem z jižního trávníku Bílého domu na leteckou základnu Andrews, kde přesedl na palubu prezidentského letadla Air Force One a zamířil do Aspenu v Coloradu. Měl přednést projev o potřebách obrany Spojených států. Jak se ukázalo, bylo to náležité téma, ovšem den byl mnohem rušnější, než se předpokládalo.

Na palubě přijal dlouhý telefonát jordánského krále Husajna, panovníka mnohem menšího souseda Iráku. Hášimitský král byl v Káhiře, kde jednal s egyptským prezidentem Mubárakem.

Král Husajn zoufale naléhal, aby Amerika poskytla arabským státům pár dní, a ony se tak mohly pokusit celou záležitost vyřešit bez války. Osobně navrhoval konferenci čtyř států za účasti prezidenta Mubáraka, svojí, Saddáma Husajna a Jeho Veličenstva krále Fahda ze Saúdské Arábie, který by jednání předsedal. Věřil, že taková konference by iráckého diktátora přesvědčila, aby se z Kuvajtu pokorně stáhl. Jenže na to potřeboval tři, možná čtyři dny a nikdo z účastníků konference by do té doby nesměl Irák veřejně odsoudit.

Prezident Bush mu odpověděl: „Máte to mít. Podvoluji se vašemu přání.“ Nebohý George se totiž ještě nesetkal s dámou z Londýna, která na něj čekala v Aspenu. Sešli se večer.

Železná lady záhy nabyla dojmu, že její dobrý přítel zase začíná váhat. Dvě hodiny do něj hučela jak umanutá.

„Tohle mu nemůže, prostě nemůže jen tak projít, Georgi.“

Tváří v tvář těm blýskajícím se modrým očím a ostrým tónům, prořezávajícím šum klimatizace, George Bush připustil, že to je i názor Spojených států. Jeho blízcí spolupracovníci měli později pocit, že mu Saddám Husajn se svými děly a tanky dělá menší starosti než tahle nabroušená sukně.

Dne 3. srpna si Amerika tiše promluvila s Egyptem. Prezident Mubárak vyslechl jen připomínku, jak dalece jeho ozbrojené síly závisejí na amerických zbraních, jak moc Egypt dluží Světové bance a Mezinárodnímu měnovému fondu a kolik do něj plyne americké pomoci. A 4. srpna egyptská vláda vydala veřejné prohlášení, které invazi Saddáma Husajna bez servítků odsoudilo.

K úleku, ale nikoli k překvapení jordánského krále se irácký despota okamžitě odmítl zúčastnit konference v Džiddě za předsednictví krále Fahda a zasednout vedle Husního Mubáraka.

Pro saúdskoarabského krále to byla hrubá urážka uštědřená uvnitř kultury, která se pyšní vysokou zdvořilostí. Krále Fahda, jehož dokonale zdvořilá osobnost v sobě skrývá pronikavou vychytralost, to nepotěšilo.

To byl jeden z činitelů, které rozbily konferenci v Džiddě. Druhým byla skutečnost, že si saúdský monarcha prohlédl fotografie z amerických družic, které prokazovaly, že irácká armáda nejenže nezastavila postup, ale v plných bojových formacích směřuje dál na jih, k saúdské hranici na jižním okraji Kuvajtu.

Odváží se skutečně hnát dál a vtrhnout do Saúdské Arábie? Nastoupily jednoduché počty. Saúdská Arábie má největší ložiska ropy na světě. Druhý – s více než stoletými zásobami při současné úrovni produkce – je Kuvajt. Na třetím místě se nachází Irák. Obsazením Kuvajtu Saddám Husajn zvrátil rovnováhu. Navíc devadesát procent saúdských ropných vrtů a ložisek ropy leží v nejzazším severovýchodním koutě království v okolí Zahránu, Al-Chubáru, Dammámu a Džubajlu a ve vnitrozemí směrem od těchto přístavů. Tento trojúhelník se nachází přímo v cestě postupujících divizí republikánské gardy a družicové snímky prokazovaly, že do Kuvajtu proudí další divize.

Jeho Veličenstvo naštěstí nikdy nezjistilo, že fotografie byly zfalšované. Divize v blízkosti hranic se zakopávaly, ovšem buldozery kdosi zaretušoval.

Dne 6. srpna Saúdskoarabské království oficiálně požádalo Spojené státy, aby americká armáda vstoupila do země na její obranu.

Téhož dne odletěly na Blízký východ první letky stíhacích bombardérů. Operace Pouštní štít začala.

* * *

Brigádní generál Hasan Rahmání vyskočil z vojenského automobilu a vyběhl po schodech hotelu Hilton, který byl rychle zabrán jako hlavní štáb iráckých bezpečnostních sil v okupovaném Kuvajtu. Když ráno 4. srpna procházel skleněnými dveřmi do hotelové haly, pobaveně zaregistroval, že Hilton stojí hned vedle amerického velvyslanectví. Obě budovy měly z nábřeží krásný výhled na třpytivé, modré vody Perského zálivu.

Tento výhled měl být na nějakou dobu také vším, čeho se pracovníkům velvyslanectví dostane – na generálův návrh budovu okamžitě obklopil kordon republikánské gardy, a tak to mělo také zůstat. Hasan Rahmání nemohl zabránit zahraničním diplomatům, aby ze svého svrchovaného území vysílali depeše svým vládám, a neměl ani superpočítače potřebné k rozluštění důmyslných kódů, jaké používají Američané a Britové.

Ovšem jako šéf kontrarozvědky Muchábarátu mohl zajistit, že budou domů posílat jen málo zajímavých zpráv, a proto jejich pozorování omezil na výhled z oken.

Zůstávala tu samozřejmě možnost, že budou získávat telefonicky informace od svých krajanů, kteří se po Kuvajtu stále volně pohybují. Další důležitý úkol: zajistit odříznutí nebo odposlouchávání všech telefonních linek vedoucích do budovy velvyslanectví – odposlechy by byly lepší, ale většina jeho nejlepších lidí měla plno práce v Bagdádu.

Vešel do apartmánu, který byl vyhrazen pro tým kontrarozvědky, svlékl si blůzu uniformy, hodil ji zpocenému pobočníkovi, který mu nahoru přinesl dva kufry dokumentů, přistoupil k oknu a zadíval se dolů na hotelový bazén. Bylo by fajn potom si zaplavat, pomyslel si, ale všiml si, že dva vojáci z bazénu nabírají vodu do polních lahví a další dva do něj močí. Povzdechl si.

Sedmatřicetiletý Rahmání byl elegantní, hezký, hladce oholený muž – afektovanost saddámovského kníru mu mohla být ukradená. Technokrat ve světě politicky povyšovaných kreténů. Své místo zastává, a to věděl dobře, protože své práci opravdu rozumí, nikoli proto, že by za ním stála nějaká politická protekce.

Přátelé ze zahraničí se ho ptávali, proč slouží tomuto režimu. Otázka obvykle padla, když je trochu opil v baru hotelu Rašíd či někde ve větším soukromí. Měl povoleno se s nimi stýkat, protože to patřilo k jeho práci. Jenže on vždy zůstával naprosto střízlivý. Neměl vůči alkoholu žádné námitky, které by vycházely z náboženských důvodů – prostě si objednal gin s tonikem, ale postaral se, aby barman věděl, že mu má nalít jen tonik.

A tak se při té otázce usmál, pokrčil rameny a odpověděl: „Jsem Iráčan a jsem na to hrdý. Které vládě byste chtěli, abych sloužil?“

Sám věděl dobře, proč slouží režimu, jehož hodnostáři většinou opovrhuje. Kdyby měl nějaký cit, což často popíral, projevil by se v upřímné lásce k vlasti a jejímu lidu. K obyčejným lidem, které strana Baas už dávno přestala reprezentovat.

Avšak hlavním důvodem bylo, že chtěl, aby se mu vedlo dobře. Iráčan jeho generace neměl velkou možnost volby. Mohl se proti režimu postavit, odejít ze země a žít v cizině z ruky do úst z mizerných honorářů za překlady z arabštiny do angličtiny a naopak, nebo zůstat v Iráku.

Potom měl tři možnosti. Jako v předchozím případě se postavit proti režimu a skončit v některé mučírně toho dobytka Umara Chatíba, kreatury, kterou si osobně hnusil – při plném vědomí skutečnosti, že tento pocit je vzájemný. Nebo se pokusit přežít jako samostatný podnikatel, v ekonomice, která je vystavena systematické likvidaci. Anebo se na ty idioty usmívat a stoupat v jejich řadách díky svému mozku a nadání.

Na té poslední možnosti neviděl nic špatného. Jako Reinhard Gehlen, který sloužil nejprve Hitlerovi, pak Američanům a nakonec západním Němcům. Jako Marcus Wolf, který sloužil východoněmeckým komunistům, aniž jim věřil jediné slovo, i Rahmání byl šachovým hráčem. Žil pro tu hru, pro složité kroky špionáže a kontrašpionáže. Irák byl jeho osobní šachovnicí. Věděl, že ostatní profesionálové na celém světě by to pochopili.

Hasan Rahmání se odvrátil od okna, posadil se k psacímu stolu a začal si dělat poznámky. Pokud má někdy být Kuvajt aspoň trochu bezpečnostně zajištěn jako devatenáctá provincie Iráku, čeká ho zatracená spousta práce. První problém spočíval v tom, že nevěděl, jak dlouho Saddám Husajn hodlá v Kuvajtu zůstat. Pochyboval, že to ví prezident sám. Nemělo smysl organizovat obrovskou operaci kontrarozvědky a zamezovat všemožným únikům informací a ucpávat bezpečnostní díry, jestliže se Irák stáhne.

Osobně se domníval, že to Saddámovi může projít. To by však znamenalo pohybovat se chytře, dělat správné kroky a volit správná slova. Prvním taktickým krokem musí být zítřejší účast na konferenci v Džiddě, kde je třeba králi Fahdovi naservírovat tolik lichotek, kolik se do něj vejde, prohlásit, že Irák nechce nic víc než spravedlivou dohodu o ropě, přístupu k Zálivu a té nesplacené půjčce, a Rahmání se vrátí do Bagdádu. Když Saddám takto udrží všechno v arabských rukou a Američany a Brity za každou cenu vyřadí ze hry, může se spolehnout na arabskou zálibu v nekonečném žvanění.

Západ tomu věnuje pár týdnů pozornosti, pak ho to otráví a přenechá to čtyřem Arabům, dvěma králům a dvěma prezidentům, a dokud ropa poteče tak, aby nadělala dost smogu, ve kterém se budou dusit, Anglosasové budou spokojeni. Pokud se nebude s Kuvajtem zacházet nadmíru brutálně, média se odvrátí jinam, As-Sabáhův režim upadne do zapomnění někde v saúdskoarabském exilu, Kuvajťané budou pod novou vládou žít dál a mezinárodní konference na téma Opusťte Kuvajt bude deset roků přežvykovat prázdnou slámu, až na tom nakonec vůbec nebude záležet.

Lze toho dosáhnout, ale potřebovalo by to správný postup. Hitlerův postup – hledám jen mírové řešení svých spravedlivých požadavků, toto jsou mé naprosto poslední územní požadavky. Král Fahd by na to skočil – Kuvajťany stejně nikdo moc nemiluje, a ty As-Sabáhovy povaleče už vůbec ne. Král Fahd a král Husajn by je pustili k vodě, stejně jako Chamberlain v roce 1938 pustil k vodě Čechy.

Problém byl v tom, že Saddám sice rozumí hlasu ulice, jinak by už nebyl naživu, ale v oblasti strategie a diplomacie se pohybuje jako slon v porcelánu. Hasan Rahmání se z nějakých důvodů domníval, že to Raís nezvládne. Nestáhne se, ani nepůjde dál, aby se zmocnil saúdských ropných polí a postavil západní svět před fait accompli, kdy nebude moci udělat vůbec nic, leda zničit ropu, a tím svou vlastní prosperitu na celou generaci.

Západ znamená Ameriku s Brity po boku, a to jsou Anglosasové. On Anglosasy zná. Pět let v nadační základní škole pana Hartleye ho vybavilo dokonalou angličtinou, porozuměním Britům a obezřelostí před anglosaským zvykem uštědřit člověku bez varování tvrdou ránu do zubů.

Promnul si bradu, do které před dávným časem takový úder schytal, a hlasitě se zasmál. Zatracený Miku Martine, kdepak asi teď jsi?

Hasan Rahmání, chytrý, kultivovaný, kosmopolitní, vzdělaný a uhlazený potomek rodiny z vyšších společenských vrstev, který slouží gangsterskému režimu, se sklonil k práci. Byl to úkol jaksepatří. Z 1,8 milionu obyvatel, kteří v srpnu v Kuvajtu žili, bylo jen 600 000 Kuvajťanů. K nim můžeme přidat 600 000 Palestinců, z nichž někteří zůstanou ke Kuvajtu loajální a někteří budou stranit Iráku, protože mu straní Organizace pro osvobození Palestiny, ale většina z nich skloní hlavu a bude se snažit přežít. Pak je tu 300 000 Egypťanů, někteří z nich bezpochyby pracují pro Káhiru, což je dnes totéž jako pracovat pro Washington nebo Londýn, a asi 250 000 Pákistánců, Indů, Bangladéšanů a Filipínců, hlavně námezdních dělníků nebo služebnictva v domácnosti – jako Iráčan byl přesvědčen, že Kuvajťané se ani nepoškrábou na zadku, když je kousne blecha, ale přivolají si na to zahraničního sluhu.

A pak 50 000 státních příslušníků vyspělých zemí – Britů, Američanů, Francouzů, Němců, Španělů, Švédů, Dánů –, račte si vybrat. A on má potlačit cizí špionáž… Zastesklo se mu po dobách, kdy se zprávy předávaly prostřednictvím poslů či telefonů. Jako šéf kontrarozvědky by mohl uzavřít hranice a odstřihnout telefonní linky. Dnes každý trouba s družicí může vyťukat číslo na mobilu nebo počítačovém modemu a popovídat si s Kalifornií. Takový zdroj se těžko zachytí či vystopuje, snad jedině s nejlepším zařízením, které ovšem on nemá.

Věděl, že nedokáže zabránit úniku informací, ani neustálému proudění uprchlíků přes hranice. Nedokáže ovlivnit ani přelety amerických družic, o kterých se domníval, že byly přeprogramované tak, aby jejich oběžná dráha každých pár minut vedla nad Irákem a Kuvajtem. (Nemýlil se.)

Nemělo smysl pokoušet se o nemožné, i když musí předstírat, že to dělá a že se mu to daří. Jeho hlavním úkolem musí být zabránit aktivní sabotáži, zabíjení Iráčanů a ničení jejich výzbroje a nedovolit vytvoření skutečného hnutí odporu. A bude se muset postarat, aby takové hnutí nedostávalo pomoc ze zahraničí, ať již formou poskytování lidí, know-how či výzbroje.

V této oblasti se střetne se svými rivaly z AMAN, tajné policie, kteří sídlili o dvě patra pod ním. Ráno se dozvěděl, že Chatíb jmenoval šéfem AMAN v Kuvajtu toho darebáka Sabávího, hulváta stejně surového, jako je on sám. Jestli jim vzdorující Kuvajťané padnou do rukou, naučí se naříkat stejně hlasitě jako disidenti doma v Iráku. Rahmání se tudíž bude držet jen cizinců. To je jeho úkol.

* * *

Dr. Terry Martin skončil dopolední přednášku na fakultě orientalistiky a afrikanistiky (SOAS) Londýnské univerzity v Gower Street krátce před polednem a odebral se do společenské místnosti pro učitele. Těsně přede dveřmi narazil na Mabel, sekretářku, která pracovala pro něj a další dva docenty na katedře arabistiky.

„Pane doktore, mám pro vás vzkaz.“

Zašátrala v diplomatce opřené o koleno, přes nějž splývala tvídová sukně, a vytáhla lístek.

„Telefonoval vám tenhle pán. Prosí, abyste mu zavolal, je to prý hodně naléhavé.“

Ve společenské místnosti odložil poznámky k přednášce o chalífátu Abbásovců a přistoupil k mincovnímu telefonnímu automatu. Po druhém zazvonění se ozval zvučný ženský hlas a zopakoval vytočené číslo. Žádné jméno firmy, jen to číslo.

„Je tam pan Stephen Laing?“ zeptal se Martin.

„Smím vědět, kdo volá?“

„Doktor Martin. Terry Martin. Sháněl mě.“

„Ach, ano, pane doktore, počkejte laskavě.“

Martin se zamračil. Věděla o tom telefonátu, zná jeho jméno. Za živého boha si na žádného Stephena Lainga nemohl vzpomenout. V telefonu se ozval nějaký muž.

„Tady je Steve Laing. To je děsně fajn, že jste se ozval tak rychle. Vím, že na vás hrozně tlačím, ale před časem jsme se setkali v Ústavu strategických studií. Po vašem brilantním referátu o vyzbrojování Iráku. Chtěl jsem se zeptat, co plánujete v době oběda.“

Table of Contents

OBSAZENÍ HLAVNÍCH ROLÍ

KAPITOLA PRVNÍ

KAPITOLA DRUHÁ