Obsah

- Prolog

- Kapitola 1

- Kapitola 2

- Kapitola 3

- Kapitola 4

- Kapitola 5

- Kapitola 6

- Kapitola 7

- Kapitola 8

- Kapitola 9

- Kapitola 10

- Kapitola 11

- Kapitola 12

- Kapitola 13

- Kapitola 14

- Kapitola 15

- Kapitola 16

- Kapitola 17

- Kapitola 18

- Kapitola 19

- Kapitola 20

- Kapitola 21

- Kapitola 22

- Kapitola 23

- Kapitola 24

- Kapitola 25

- Poděkování

- O autorce

JUNGLEDROP

Text Copyright © 2020 Abi Elphinstone

Illustrations Copyright © George Ermos

Logo Copyright © Patrick Knowles

Published by arrangement with Simon & Schuster UK Ltd

1st Floor, 222 Gray’s Inn Road, London, WC1X 8HB

A CBS Company

Translation © Vratislav Kadlec, 2023

ISBN 978-80-242-9643-2

Freddiemu, mému kmotřenci.

Sláva všem těm dobrodružstvím,

která spolu tam na severu prožijeme.

Prolog

Když z člověka vyroste dospělý, čeká ho obvykle pár nepříjemností: kolena mu najednou neslouží tak jako dřív, spoustu času tráví tím, že pořád dokola mele něco o domácích úkolech, zelenině a nutnosti jít včas spát, a sám usíná, jakmile se posadí do pohodlného křesla. Ovšem s nemocnými koleny, peskováním a pochrupováním v křesle přichází také moudrost… Nebo nepřichází? Kdyby totiž dospělí byli skutečně moudří, věděli by o Nezmapovaných královstvích. Ale oni o nich nevědí. Na to, aby věřili na čáry a kouzla, mají moc práce. Přitom by jim to pomohlo uvědomit si, že svět vůbec není takový, za jaký ho považují…

Vždyť na začátku přece nebyly žádné velké třesky a černé díry. Na začátku bylo prostě vejce. Dost velké vejce. A z toho vejce se vylíhl fénix. Zjistil, že je sám, uronil sedm slzí, slzy se proměnily v sedm světadílů a vznikla z nich Země, jak ji známe, ačkoliv fénix ji znal jednoduše jako Daleko. Země byla zpočátku temná a pustá, proto fénix po mnoha letech utrousil čtyři zlatá pera a z těch per vyrostla tajná – nezmapovaná – království. Ona království byla skrytá očím lidí, kteří měli jednou žít v Daleku, ale bylo v nich sídlo magických sil, s jejichž pomocí se dal vyčarovat sluneční svit, déšť i sníh, a vůbec všechny nespočetné zázraky počasí, od melodií úsvitu po příběhy chumelenic.

Nuže, kdyby tomu všemu velel hipogryf nebo jednorožec, věci by se nejspíš brzy vymkly kontrole (protože tahle stvoření ráda komandují ostatní, sama však máloco udělají včas a jsou příliš ješitná, než aby dobře vládla). Fénix je ovšem nejmoudřejší ze všech kouzelných tvorů a onen první z fénixů dobře věděl, že pokud někdo s magií zachází sobecky, stává se z ní podivná a temná síla, a pokud je naopak použita v zájmu vyššího dobra, dokáže zajistit hojnost a udrží svět v chodu. Stanovil tedy, že obyvatelé Nezmapovaných království se můžou těšit ze všech těch divů, které jim magie přináší, ale musí na oplátku něco z jejích plodů pilně posílat do Daleka, aby byly tamní země plné světla a života. Jestli se Nezmapovanci někdy o plody své magie přestanou dělit, varoval fénix, Daleko i Nezmapovaná království se zhroutí do nicoty.

Fénix dlouze a pečlivě rozmýšlel, které kouzelné tvory pověří vládou nad jednotlivými Nezmapovanými královstvími. Oblační obři byli velicí a silní, ovšem když bylo třeba řešit něco důležitého, často zrovna spali jako špalek. Sněžní trollové byli přátelští a chytří, ale občas příliš rychle sahali po kuši. A tak se fénix nakonec rozhodl pro vznosné lusky, což byli čarodějové narození při zatmění Slunce, kteří se od ostatních Nezmapovanců lišili svou moudrostí, nezvykle dlouhou dobou dožití a příšerným smyslem pro humor. A třebaže vznosní lusci měli v každém království jinou podobu, všude vládli spravedlivě a starali se, aby plody fénixovy magie den co den proudily do Daleka.

Každé ze čtyř království plnilo jinou úlohu. Nezmapovanci v Hvězdidaru sbírali zázračky – krůpěje slunečního svitu, deště a sněhu v nejčistší formě. Ty pak draci přepravovali do dalších království, tamní obyvatelé je mísili s čarovným inkoustem a vytvářeli z nich povětřní svitky pro Daleko: sluneční symfonie v Jitrodělu, dešťové malby v Praleskápu a sněžné příběhy v Stříbřitesu. Daleko postupně ožívalo: ze země vyrašily rostliny, květiny a stromy a magie byla tak mocná, že se později objevila i zvířata a nakonec lidé.

Roky ubíhaly a fénix na to všechno shlížel z Šerotaje, z místa tak dalekého a nedosažitelného, že ani Nezmapovanci nevěděli, kde se vlastně nachází. Jenže ani sebemoudřejší fénix nemůže žít věčně. Po pěti stech letech tedy první fénix zemřel, a jak už to s těmihle ptáky bývá, nový se zrodil z jeho popela. Obnovil v Nezmapovaných královstvích magické síly a ujistil se, že se z jejich plodů stále těší i obyvatelé Daleka.

Následovalo období míru a blahobytu. Nezmapovanci zjistili, že jednou za pět set let mohou sledovat, jak k obloze vzlétá nový fénix, aby obnovil magické síly a započal nový věk. Věřili, že to takhle bude už napořád…

Jenže když jde o magii, napořád je jenom máloco. Vždycky se někde objeví někdo, kdo začne být nenasytný. A jakmile v srdci vzklíčí touha využít magii pro vlastní zisk, prastará ustanovení a varování se najednou úplně pustí z hlavy. Přesně to byl i případ harpyje Morgy, která začala žárlit na fénixe a jeho moc.

Před čtyřmi tisíci let, právě v onu noc, během níž mělo dojít k znovuzrození, seslala na hnízdo posledního fénixe kletbu. Starý fénix shořel stejně jako jeho předchůdci, ale plameny tentokrát černě zažhnuly a z popela se žádný nový fénix nezrodil. Morga usedla na hnízdo, jako by jí patřilo, a začala hledat způsob, jak veškeré magické síly Nezmapovaných království uzmout pro sebe.

Když se však něco pokazí a magie se zvrtne, občas to zároveň dává šanci příběhům s nečekanými hrdiny a nepravděpodobnými hrdinkami. Mohla bych vám vyprávět o dívce z Jitrodělu, která ukradla Moržina křídla – křídla, v nichž se soustředila harpyjina moc –, nebo o chlapci jménem Kašpar, který přicestoval z Daleka do Hvězdidaru, ona křídla zničil a Nezmapovaná království i Daleko tím zachránil před zkázou. Mohla bych vám vyprávět o dracích, kteří nad Nezmapovanými královstvími právě sviští oblohou a rozhazují měsíční prach, aby nezmapovanská magie mohla dál alespoň zčásti fungovat, dokud Morga nezahyne a nepovstane nový fénix.

Jenže to jsou příběhy, na které teď a tady není čas a místo – a navíc je někteří z vás už znají. Teď se klube nový příběh… Morga totiž opět šmejdí po Šerotaji. Z nejčernějších kouzel si stvořila nová křídla a právě upírá zrak ke království Praleskáp. Zjistila, že tam roste bájné kapradí, které zaručuje nesmrtelnost. Harpyje je přesvědčená, že právě tato rostlina by v jejích plánech na ovládnutí Nezmapovaných království mohla být velice užitečná…

A přestože bych vám teď nejraději představila dva sympatické a okouzlující hrdiny, obávám se, že to nepůjde. Dvojčata Pintlich-Siegerova jsou totiž asi tak okouzlující jako spodky průměrného politika. Jenže když má někdo v jedenácti letech nabroušený jazyk a pichlavou povahu, ještě to neznamená, že takový zůstane navždycky. Často to bývá přesně naopak. Děti jsou pozoruhodně tvárná stvoření, zvlášť když spadnou po hlavě do dobrodružství. Zrovna když si myslíte, že už jste je prokoukli, udělají otočku o sto osmdesát stupňů a naprosto vás překvapí.

Dokonce i když jde o chlapce a dívku tak skrznaskrz nesnesitelné jako Foxana a Fixl Pintlich-Siegerovi. Právě z takových dětí jsou totiž někdy ti nejzajímavější hrdinové…

Kapitola 1

Foxana Pintlich-Siegerová se svalila na pohovku v luxusním apartmá hotelu Bezvrásek. Byly letní prázdniny – nebo by alespoň být měly –, jenže místo toho, aby Pintlich-Siegerovi jeli k moři, nebo alespoň dělali piknik na zahradě, zašili se kvůli jakýmsi obchodním záležitostem do ospalé bavorské vesničky Kraapenburg.

Přestože Gertruda a Bernard Pintlich-Siegerovi pocházeli z Anglie, nedlouho po narození svých dětí, dvojčat Foxany a Fixla, se přestěhovali do Německa. Bernard tam totiž měl bohatého příbuzného, prastrýce Rudolfa, vévodu, a když prastrýc Rudolf zemřel, Pintlich-Siegerovi jakožto jediní žijící příbuzní zdědili zámek v Mnichově. Zámek Hašteřivá hůrka patřil mezi největší a nejhonosnější panská sídla v Evropě, což bylo jedině dobře, protože vlastnit větší a honosnější věci než ostatní bylo pro pana a paní Pintlich-Siegerovy velmi důležité. Záleželo jim na tom tolik, že letní prázdniny (a vlastně i ty vánoční a velikonoční) pokaždé trávili obchodním jednáním. Vydělávat hromady peněz byl v jejich očích jediný způsob, jak zajistit, že budou i nadále důležitější než ostatní.

A tak i dnes, v den, kdy dvojčatům začaly letní prázdniny, Pintlich-Siegerovi vyrazili hned ráno z Hašteřivé hůrky, náležitě vybavení zavazadly, obleky a zachmuřenými výrazy, a nebezpečně ostrými lokty si nelítostně razili cestu vpřed, přesně jak měli ve zvyku. Vzadu na autě měli zlatým písmem vyvedené rodinné heslo:

Nebojte se

A pod tím o něco menšími písmeny:

… kašlat na ostatní a zadupat je do země.

Gertruda a Bernard Pintlich-Siegerovi žili podle tohoto pravidla odnepaměti a skutečně díky němu velice zbohatli. Ještě než se před jedenácti lety přestěhovali na Hašteřivou hůrku, řídila Gertruda firmu Pintlich Pampering, která patřila mezi přední světové prodejce krémů proti stárnutí, a Bernard byl zase zakladatelem globální korporace Sieger Sauces, předního výrobce omáček, které podle jeho tvrzení dokázaly všemožné úžasné věci, jako třeba zahánět únavu a zvyšovat inteligenci. Ve skutečnosti krémy ani omáčky nedokázaly splnit nic z odvážných reklamních slibů. Obchodní impérium Pintlich-Siegerových bylo postavené na lži. Tak už to bývá, že lháři a surovci s ostrými lokty často kráčí od úspěchu k úspěchu, dokud se nenajde někdo dost statečný, kdo se jim postaví do cesty.

Není asi třeba vysvětlovat, že toho dne, kdy vyrazili do Kraapenburgu, se nikdo dost statečný neobjevil, takže Pintlich-Siegerovi byli pořádně rozjetí. Řidič Hans Filzpantoffel, který jejich rozmary pokorně snášel už dlouhé roky, to slíznul jako první. Paní Pintlich-Siegerová se ujala úkolu potrestat ho srážkou z platu pokaždé, když respektoval povolenou rychlost nebo uvízl v zácpě, protože v hotelu Bezvrásek měla obchodní schůzku, kterou vážně nechtěla prošvihnout. Když potom dorazili do hotelu, vlepil pan Pintlich-Sieger portýrovi pohlavek, protože se dotyčný zeptal, jakou měli cestu, a do toho mu samozřejmě vůbec nic nebylo. A Foxana se pohrdlivě šklebila a častovala jízlivými poznámkami každého na potkání – recepční, která se moc usmívala, číšníka, který se moc vyptával, i zřízence u bazénu, který měl podle jejího názoru hloupý knír –, dělala to čistě proto, že tak byla vychovaná. Být milá by znamenalo dát najevo slabost, a kdo dal najevo slabost, toho ostatní zadupali do země, což pochopitelně Foxaně neznělo příliš lákavě.

Pouze Fixl tentokrát své ostré lokty držel nepatřičně u těla. Foxana si v posledních týdnech několikrát povšimla, že bratr je nezvykle tichý. Ta zamlklost jí připadala podezřelá.

Foxana a Fixl byli dvojčata, ale člověk by to na první pohled rozhodně nepoznal. Fixl byl vysoký a měl ulíznuté černé vlasy po matce, zatímco Foxana byla malá a podědila po otci hustou rezavou kštici. Ačkoliv zjevem se příliš nepodobali, jedno měli společné: ostrý jazyk. A jediné, co je bavilo ještě víc než urážet cizí lidi, bylo chovat se hnusně k sobě navzájem – zvlášť když mohli svého sourozence ztrapnit před rodiči.

I tuhle vzájemnou řevnivost ostatně dvojčata okoukala od rodičů. Ačkoliv totiž Gertruda a Bernard v zásadě toužili hromadit společné pintlich-siegerovské bohatství, soupeřivost pro ně byla víc než láska. Byli toho názoru, že když člověk s ostatními členy rodiny místo spolupráce soupeří, dodává to plánům na vydělávání peněz šmrnc, posiluje to soutěživého ducha a člověk zbohatne o to rychleji. Takže se v jednom kuse snažili přijít na to, jak na druhého vyzrát, a podobné soupeření převládlo i ve vztahu Foxany a Fixla.

Jen chvilku poté, co dvojčata přišla na svět, udělala Foxana Fixlovi monokl za to, že se narodil o tři minuty dříve než ona, a tím udala tón jejich budoucího zápolení. Nebyl jim ještě ani rok, když Fixl využil nepozornosti rodičů a převrhl Foxaninu kolébku. Foxana mu to pak oplatila tím, že ukousla hlavu jeho oblíbenému medvídkovi, a Fixl hned následujícího dne odbrzdil Foxanin kočárek, a málem ji tak poslal pod nákladní auto, které zrovna projíždělo ulicí.

Jejich rodiče nacházeli v těchto sporech zalíbení, a dokonce své děti pojmenovali tak, aby konflikt ještě zvýraznili: Fixl, protože doufali, že syn se naučí skvěle lhát a fixlovat (což se skutečně podařilo), a Foxana, od anglického fox, tedy „liška“, protože věřili, že dcera bude právě tak prohnaná jako tohle mazané zvíře (což se nepovedlo, protože Foxana byla příšerně vznětlivá, a veškerá prohnanost tak většinou vzala rychle za své). To sourozenecké soupeření přiživované rodiči trvalo celé časné dětství a předškolní věk, vydrželo jim i ve škole a dosáhlo vrcholu před pár měsíci, když se Fixlovi podařilo sestru lstí přimět, aby spláchla svoje domácí úkoly do záchodu, načež Foxana bratra pověsila za kotníky z okna v pátém patře zámku (čímž u rodičů stojících dole vyvolala nadšené výkřiky).

Teď však byla Foxana nesvá. Od toho incidentu s vyvěšováním z okna ji Fixl ani jednou nenapálil, nepodvedl, a dokonce ani nelhal rodičům, aby ji dostal do průšvihu, což byla jinak jeho oblíbená taktika. Už celé měsíce čekala na bratrovu odplatu, ale Fixl místo toho zůstával nezvykle tichý a zamyšlený. Když se teď tedy společně usadili v hotelovém apartmá, nedůvěřivě ho sledovala přimhouřenýma očima. Fixl seděl v křesle naproti ní, u nohou měl kufřík a na klíně otevřený notýsek. Foxana natáhla krk, aby zjistila, co má za lubem, ale bratr notýsek zvedl a zakryl ho před jejím pohledem.

Foxana si pohrávala s copem. „Copak si to čmáráš?“

Fixl na její otázku nereagoval. Dokonce ani nepřestal psát. Foxana byla zvyklá, že bratr zůstává klidný a soustředěný, i když si zrovna klestí cestu přes mrtvoly a zadupává ostatní do země, ale když byli spolu sami, obvykle jí nedělalo potíže vyprovokovat ho k hádce. To mlčení, se kterým přišel v poslední době, ji znervózňovalo, protože když někdo z rodu Pintlich-Siegerů mlčel, obvykle měl něco za lubem. Jako třeba výše zmíněný prastrýc Rudolf, který podle všeho neřekl ani slovo dlouhých třiačtyřicet let a potom oznámil, že celou dobu kopal tunel z Mnichova do Londýna, aby mohl unést královnu, držet ji jako rukojmí a požadovat nehorázné výkupné. Dokopal se až pod Polsko, než mu došlo, že kope špatným směrem; potom mlčel dalších třiačtyřicet let, ale už z jiného důvodu.

Foxana se chvíli snažila přijít s nějakým vlastním revolučním nápadem, jak vydělat spoustu peněz, ale nemohla se zbavit dojmu, že únosy, loupeže a koneckonců i revoluce se realizují efektivněji, když má člověk k ruce další lidi. A Foxana byla spíš sólistka, což platilo jak ve škole (kde musela bez ustání urážet spolužáky i učitele, aby náhodou nezadupali do země oni ji), tak i doma (kde se téma hovorů omezovalo výhradně na obchodní záležitosti, úsměv vyvolával nevoli a objímání vůbec nepřicházelo v úvahu).

Stáhla si kravatu, zastrčila ji za polštář po straně pohovky a znovu se podívala na bratra. „Vymýšlíš podnikatelský záměr pro Pintlich Pampering, že jo?“

Znělo to nabroušeně, protože věděla, že pokud Fixl strávil tolik času snahou ukázat značku Pintlich Pampering v novém světle, ona by nejspíš měla udělat totéž se Sieger Sauces. Dvojčatům bylo jasné, že obě firmy jsou založené na lži, ale na to, aby se do celé záležitosti pletla pravda, bylo v sázce příliš. Zákazníkům začalo pomalu, ale jistě docházet, že je to celé podfuk, zisky klesaly a obchodní partneři rušili smlouvy. Proto se také oba sourozenci o prázdninách pokaždé harcovali po luxusních hotelích, zatímco rodiče se pokoušeli přesvědčit majitele lázní a restaurací, aby se zásobili jejich produkty.

Foxana a Fixl se ovšem těchto výjezdů neúčastnili proto, že by snad Gertruda s Bernardem nesnesli odloučení od vlastních dětí. Ba ne. Měli tu práci. Už na konci první třídy je rodiče postavili před hotovou věc a sdělili jim, že podnikatelské impérium Pintlich-Siegerových zdědí jen jeden z nich; jestliže Foxana dokáže přijít na to, jak zachránit Sieger Sauces, bude to ona, ale pokud ji Fixl předběhne a zachrání Pintlich Pampering jako první, zdědí všechno on. Soupeření mezi oběma sourozenci pochopitelně jen zesílilo.

Jenže u toho se Gertruda s Bernardem nezastavili. Aby se Foxana snažila rodinnou firmu pozvednout co nejrychleji, často jí vykládali, že právě Fixlovy prohnané lži budou nejspíš klíčem k úspěchu. A aniž by o tom věděla, zároveň ponoukali Fixla proti ní a namlouvali mu, že Foxana je ve skutečnosti dostatečně prohnaná, aby dokázala svého bratra úplně vyšoupnout ze hry a reformovat pintlich-siegerovské impérium, aniž by si toho on sám vůbec všimnul. Sourozenci na sebe tím pádem v jednom kuse žárlili a byli přesvědčeni, že rodiče mají radši toho druhého. Vyrostli v neochvějném a poněkud děsivém přesvědčení, že jsou soupeři, nikoliv bratr a sestra.

Které z dvojčat rodinný majetek zdědí, bylo ve skutečnosti Gertrudě a Bernardovi úplně fuk. Jediným důvodem, proč vůbec měli děti, byla naděje, že jedno nebo druhé jim nakonec vydělá kupu peněz. Když se Foxana otce zeptala, co se vlastně stane s tím z nich, který rodinné impérium nezdědí, jeho odpověď – Sbalí si svých pět švestek, pošleme ho někam hodně daleko, třeba do Antarktidy, a zdvořile mu popřejeme hodně štěstí! – ji pochopitelně ani zdaleka neuklidnila.

Foxana vyndala z kapsy sáčka telefon a začala listovat v poznámkách.

„Tak se podíváme na seznam tajných a naprosto geniálních nápadů, jak zachránit Sieger Sauces,“ zamumlala dost hlasitě, aby to bratr slyšel.

Fixl krátce zvedl pohled a potom se dál věnoval psaní.

Foxana dál s úsměškem listovala v mobilu. „Přidala jsem pár vychytávek, abych ten kšeft pojistila.“

Což nebyla pravda ani zdaleka. Foxana neměla žádný seznam převratných nápadů, které by upadající pintlich-siegerovské impérium zachránily. Znala všechna ta správná slovíčka, aby nějak překlepala rodinné obchodní porady – náklady, kapitál, marže, aktiva –, ale ve skutečnosti neměla ponětí, co ty výrazy znamenají. A co se týče strategického uvažování, byla naprosto bezradná.

Na chvilku měla pocit, jako by se v ní tíživě převracelo cosi temného a ošklivého. Fixl byl rozený podnikatel. Byl chytrý a falešný – jeho sametové lži dokázaly ošálit i ty nejinteligentnější dospělé –, a přestože byl příliš arogantní, než aby zatoužil po kamarádech, v posledním pololetí si získal oblibu paní učitelky Malerové, ke které teď o velké polední přestávce docházel na individuální lekce, protože v něm vycítila „skrytý potenciál“.

Stín ve Foxanině srdci se ošil. Jí nikdo nikdy neřekl, že by byla v něčem výjimečná. Že by měla „skrytý potenciál“. V čem byla vlastně dobrá? Byla příliš velká sólistka, než aby si ji někdo vybral do sportovního týmu, na vynikající známky nebyla dost bystrá a na to, aby byla po prázdninách, až půjde do šesté třídy, zvolena předsedkyní třídy, nebyla ani zdaleka dost oblíbená. Zdálo se, že všem dětem od nich ze třídy něco jde. K Foxanině nevoli se to týkalo i těch docela nenápadných, které jinak vypadaly úplně obyčejně, ale nakonec se ukázalo, že vynikají třeba v pravopise, umí jezdit ďábelsky rychle na bruslích nebo jsou hrozně dobré ve hře na klarinet.

Foxana už před pár lety došla k závěru, že právě kvůli očividnému nedostatku nadání ji rodiče nemilují. Kašlat na ostatní a dupat den co den po jejich citech bylo fajn – Foxana vůbec netoužila být milá, protože kdyby kromě nedostatku talentu dávala najevo ještě slabost, jen by to znásobilo její trápení –, ale srdce je křehká věc a lidé mají občas dojem, že nejlepší způsob, jak ho ochránit, je postavit kolem něj zeď. A přesně to také Foxana udělala. Aniž si to pořádně uvědomila, během let kolem svého srdce vybudovala velmi vysokou zeď, protože skutečnost, že zůstává nemilovaná, tak byla alespoň o trochu snesitelnější.

Podívala se pokradmu na Fixla. Nebyl náhodou tišší než obvykle, protože konečně přišel na to, jak zachránit rodinné jmění? Vůbec by ji to nepřekvapilo. Možná co nevidět oznámí své vítězství. Foxana zvažovala, jaké jí zbývají možnosti. Nemohla by Fixla srazit k zemi, obchodní plány mu vyškubnout a pak – snažila se honem něco vymyslet – pak je sníst? Nebo bylo načase zahrát si na prastrýce Rudolfa (ovšem bez toho tyjátru s tunelem), honem plán popadnout a držet ho jako zástavu, dokud nebude Fixl souhlasit, že s nápady přijdou oba společně?

Než však mohla udělat jedno nebo druhé, dveře hotelového apartmá se otevřely. Dovnitř vtrhla Gertruda Pintlich-Siegerová v bílém županu, bílých pantoflích a bílém ručníku omotaném kolem hlavy. Měla na sobě tolik bílé, že nepříjemně připomínala sněhovou pusinku. Za ní běžel Bernard Pintlich-Sieger, který měl zrzavé vlasy a rudý obličej, takže pro změnu připomínal sopku nasoukanou v obleku.

Bernard za sebou zabouchnul dveře a oba dva upřeli na své ratolesti pohled, jaký měli obvykle vyhrazený pro dopravní policisty a velké pavouky. Foxana se zhluboka nadechla. Věděla moc dobře, že pokud rodiče takhle vrazí do místnosti, nic dobrého to nevěstí…

Kapitola 2

„Ta masáž obličeje byla naprostá katastrofa,“ vyhrkla Gertruda.

Rázně přešla pokoj k míse ovoce na stolku mezi dvojčaty, utrhla si z hroznu kuličku vína, hodila ji do pusy, zašklebila se a vyplivla ji na koberec.

„Když se blížila k závěru,“ bručela, „začala jsem vychvalovat svoji novou kosmetickou řadu a ta ženská mi na to řekla, že zdejší lázně se rozhodly s odběrem mých produktů od příštího měsíce přestat kvůli stížnostem na hydratační krém.“

Bernard obrátil oči v sloup. „Že se ti tenhle krém vymstí, mi bylo jasné hned. Ale posloucháš mě někdy?“ Bouchnul o stůl psací podložkou. „Ne. Čekáš akorát, až se tvůj syn přižene s nějakým geniálním nápadem a všechno zachrání. Na nic jiného nemyslíš!“

Fixl se ošil, ale nezvedl zrak.

„Jenže čas letí,“ ušklíbl se Bernard, „a výnosy firmy Pintlich Pampering stoupají takovým tempem, že by je předběhla i pajdavá ponrava.“

„Hlavně že společnost Sieger Sauces vede chlápek, který má asi tolik obchodního nadání jako pavián v povijanu,“ odsekla Gertruda, a než mohl její manžel něco odpovědět, obrátila se k Fixlovi: „Neříkal jsi náhodou, že ten hydratační krém jsme přestali vyrábět, protože se po něm zákazníkům obarvovalo obočí na zeleno?“

Foxana sledovala bratra, napjatá do posledního nervu. Přichází snad právě teď okamžik, kdy se Fixl postaví a odhalí svůj průkopnický plán, kterak zachránit rodinné impérium?

Fixl uložil poznámkový blok do kufříku a kufřík zaklapl. Potom vzhlédl a zcela klidným hlasem pravil: „Mohu ti s potěšením oznámit, máti, že jsem velice blízko tomu, abych ti představil neuvěřitelně podrobný obchodní plán, který bezpochyby zajistí, že produkty Pintlich Pampering budou nabízet všechny kosmetické salóny na světě, a díky němuž zisky vystřelí do nebeských výšek.“

Gertruda se samolibě usmála na manžela. „Přesně jak jsme si vždycky mysleli, Bernarde: tuhle rodinu nakonec zachrání Fixl.“

Foxana ztěžka polkla. Cítila, že by měla říct něco geniálního, aby si rodiče všimli, že je tu taky.

A tak si odkašlala. „Otče, můj ještě podrobnější a výdělečnější plán pro Sieger Sauces je také skoro hotový. Čekají nás závratné marže… nová aktiva… příliv kapitánu.“ Sáhla pro kravatu a opět si ji navlékla. „Kapitálu.“

„Skoro nestačí,“ odsekl Bernard. „Rozhodně to nestačí v situaci, kdy šéfkuchař hotelu Bezvrásek odmítá vařit z našich produktů, protože nová řada omáček na hubnutí, kterou jsme uvedli minulý měsíc, údajně vyvolala u poloviny hostů otravu!“

„A jsou všichni v pořádku?“ vyhrkla Foxana.

Vzápětí by se nejradši propadla. Proč se u všech všudy zajímá o zdraví ostatních? Takhle se Pintlich-Siegerovi nechovají… Rodiče jí rodinné heslo neustále vtloukali do hlavy a ona upřímně věřila, že kašlat na city druhých a dupat po nich je zcela přirozené, pokud to chce člověk někam dotáhnout. Ona ale byla nejspíš natolik neschopná, že ani kašlání a dupání jí pořádně nešlo.

Gertruda na ni vrhla zděšený pohled a Bernardova reakce nebyla o nic lepší: „Střízlivě uvažující podnikatelé nemohou ztrácet čas tím, že si budou dělat starosti o druhé, Foxano! Příště nám snad řekneš, že je ti líto těch lidí, které postihlo to směšné sucho.“

Foxana vrhla letmý pohled na noviny, které ležely na stole; titulkům stále vévodila celosvětová vodní krize. Už několik měsíců nikde nepršelo. Po celé Evropě vysychaly řeky a přehrady, pole nerodila, rostliny usychaly a zvířata hynula. Ve vzdálenějších zemích, kde se se suchem potýkali už dříve, teď leckde byli bez deště už téměř rok. Deštné pralesy chřadly, hladomory byly běžná záležitost a na mnoha místech propukaly násilnosti. Meteorologové, ekologové a další vědci už dlouho předtím varovali před ničivými následky globálního oteplování, ale nikdo nepředvídal rychlost téhle katastrofy.

Gertruda zachytila dceřin pohled. Potom si utrhla další kuličku vína, rozmáčkla ji mezi prsty a odcvrnkla ji na koberec, aby ji později mohl někdo uklidit. „Dokud máme peníze – a peníze mít budeme, protože ten, kdo kašle na ostatní, to nakonec vždycky nějak skoulí –, máme i přístup k vodě. Co je nám po jiných lidech?“

Foxana přikývla. „Pro to, abych pomohla životnímu prostředí nebo ostatním lidem, neplánuju hnout prstem,“ prohlásila odhodlaně.

Myslela to naprosto vážně. Nevěděla ovšem, že je nebezpečně blízko dobrodružství, které ji přiměje k naprostému opaku.

Bernard se opět chopil psací podložky. „Půjdu zpátky do kuchyně a zkusím na ně ještě zapůsobit.“ Podíval se na manželku. „A vzhledem k tomu, že firma Pintlich Pampering je na tom dost bledě, měla bys nejspíš udělat v kosmetickém salónu to samé.“

Gertruda nadzvedla obočí a věnovala dětem povýšený pohled. „A pokud jde o vás dva… Je nejvyšší čas, abyste přestali žít na nás účet a přispěli vlastním dílem. Zisky jsou na historickém minimu, takže až se s otcem vrátíme, chceme slyšet vaše obchodní návrhy. Už žádné flákání a okecávání nedopečených nápadů. Chceme pořádné, jasné plány, jak ziskovost závratně znásobit.“

„Jestli nás znova zklamete,“ pohrozil Bernard, ještě než s Gertrudou zmizeli ve dveřích, „pofrčíte zítra prvním ranním spojem do Antarktidy. Oba. Takže se odtud nehnete, dokud nebudou vaše návrhy připravené tak, abyste nám je mohli představit!“

Dveře se zabouchly a Foxana ztěžka polkla.

Jenže aniž by mu to došlo, vypustil Bernard Pintlich-Sieger větu, která měla být příčinou jeho zkázy. Říct dětem „nehnete se odtud“ je totiž stejně nesmyslné jako říkat jim „buďte zticha“. Podobná nařízení jsou zničující, protože děti nemají prakticky žádnou kontrolu nad vlastní pusou a nohama.

Ačkoliv tedy Foxana v tu chvíli myslela hlavně na to, jaké to asi je, když člověka zadupe do země kolonie divokých tučňáků, nemělo trvat dlouho, než ozvěna otcových slov vykoná své dílo a přiměje její nohy k neposlušnosti.

Podívala se na Fixla. Možnost sníst jeho obchodní plán nebyla dál ve hře, protože papíry bezpečně zavřel v kufříku a kód k zámku znal jen on sám. Ovšem ukrást celý kufřík a zbavit se ho komplet, to by možná šlo…

A tak Foxana bez dalších okolků přiskočila k bratrovi, popadla kufřík a vyběhla s ním z pokoje.

„FOXANO!!!“ zaječel Fixl. „Dej to sem!“

Foxana pelášila hotelovou chodbou a zoufale se snažila dát dohromady nějaký plán. Kam tak zamířit s něčím, čeho se chce člověk natrvalo, ale jako vážně natrvalo zbavit? Když vyloučíme Antarktidu…

Ohlédla se a viděla, že bratr se žene za ní. V očích měl vztek, ale zároveň i hrůzu. Foxana byla rychlejší, proběhla kolem řady hotelových dveří a zapadla do výtahu těsně před tím, než se zavřel. Slyšela, jak Fixl tluče pěstí na dveře, ale bylo pozdě. Výtah už začal klesat do přízemí.

Foxana se zadýchaně obrátila k uklízečce, která vedle ní stála s vozíkem na úklid. „Co byste dělala, kdybyste se potřebovala něčeho rychle zbavit?“

Uklízečka se zamyslela. „Manžel jednou nechal ve skříni špinavé ponožky a já je našla až po dvanácti letech. Smrděly jak chcíplý jezevec.“ Odmlčela se. „Tak jsem je prostě spálila.“

Foxana sevřela kufřík. Byla kůže vůbec hořlavá? Podívala se na uklízečku. „Nemáte v tom vozíku sirky?“

Uklízečka se zasmála, potom si všimla nebezpečného lesku ve Foxaniných kaštanově hnědých očích a došlo jí, že dívka to myslí zcela vážně. „A čeho přesně by ses chtěla zbavit?“

Foxana chvíli zvažovala odpověď a potom ukázala kufřík. „Táta se rozhodl, že nechce, aby mu práce kazila dokonalé prázdniny, a požádal mě, abych se zbavila tohohle.“

Navzdory hradbám, které kolem něj vybudovala, Foxanu náhle zabolelo u srdce. Ne kvůli tomu, že lhala – překrucovat pravdu byla zvyklá, třebaže jí to nešlo tak dobře jako bratrovi –, ale kvůli tomu, v jakém světě žila. Její svět byl nepřirozený, nespravedlivý a neuvěřitelně krutý. Najednou ke svému zděšení zjistila, že se jí do očí derou slzy. Svraštila rty, vrhla na uklízečku nepřátelský pohled a honem se snažila vymyslet něco ošklivého.

„Jestli okamžitě nepřijdete s nějakým smysluplným návrhem, jak se toho kufříku zbavit, budu si na vás stěžovat a postarám se, aby vás z hotelu Bezvrásek vyhodili ještě před večeří.“

Uklízečka zamrkala a povzdechla si, jako by byla na podobné potíže s hosty zvyklá. „Jestli má ten kufřík nějakou cenu, a jak koukám na ty přezky, nejspíš nebyl levný, tak bych se ho nezbavovala. Odnesla bych ho do starožitnictví ve vsi. Vykupují tam nejrůznější nóbl zboží a pak ho prodávají zákazníkům po celém světě. Dali by ti dobrou cenu.“

Přestože se Foxana odjakživa učila vymýšlet nejrůznější způsoby, jak si vydělat, měla dojem, že v Antarktidě by jí asi kapsy plné peněz k ničemu nebyly. Dostala nicméně báječný nápad. Možná by mohla peníze využít k tomu, aby podplatila doručovací službu, a ta by ji dopravila někam jinam. Někam, kde by bylo míň tučňáků a víc lidí.

Výtah se se zachvěním zastavil a dveře se otevřely.

„Před hotelem se dáš doprava,“ zavolala uklízečka za Foxanou, která už pelášila pryč. „Potom dál kolem nádraží, a jakmile se ulice stočí doleva, zahneš do první postranní uličky. To starožitnictví je tam trochu schované.“

Foxana se ani neohlédla, aby poděkovala – jednak by ji nic takového ani nenapadlo a jednak viděla, že Fixl už přeskakuje poslední stupně schodiště a žene se přes vstupní halu jako malý magnátek vytočený k nepříčetnosti.

Vyrazila na dlážděnou ulici, přimhouřila oči v odpoledním slunci a rozhlédla se po neuspořádaných řadách pestrobarevných domků, jejichž cihlově červené střechy se vypínaly k blankytné obloze. Loni v létě Kraapenburg zaplavili turisti, proudili kolem na kolech, posedávali na zahrádkách restaurací a lízali zmrzlinu, ale co vypukla vodní krize, vesnice podobně jako mnoho dalších prázdninových destinací po celém světě utichla a návštěvníků citelně ubylo.

Nedostatek vody se projevoval nenápadně, ale přece jen o sobě dával vědět: truhlíky pod okny byly prázdné, protože platil zákaz zalévání okrasných květin; řada restaurací byla zavřená, protože slabší úroda způsobila vyšší ceny potravin a jídlo v restauraci si už nemohlo dovolit tolik lidí; hotely byly poloprázdné, protože voda vystačila jen pro menší počet hostů, a v přehradě za vsí, která zásobovala místní, byla tak nízká hladina, že všechny domácnosti měly vodu jen na příděl.

Foxana si ničeho z toho nevšímala a utíkala dál, protože věděla, že Fixl je jí v patách a že ho bude muset setřást, ještě než odbočí. Před sebou už viděla nádraží, přesně jak říkala uklízečka. Nebyly tu ale řady nástupišť a vlaků pod vysokou střechou jako na jiných nádražích, která Foxana znala. Kraapenburské nádraží vlastně žádnou střechu nemělo. Byla to jednoduše trať s jedním nástupištěm po každé straně a nevelkou dřevěnou boudou, což byla nejspíš pokladna – ale teď byla pustá stejně jako obě nástupiště. Za nádražíčkem Foxana viděla zalesněné stráně hor. Stromy ve zdejších lesích bývaly vysoké a zelené, ale teď byly hnědé a seschlé nedostatkem vody.

Table of Contents

Prolog

Kapitola 1

Kapitola 2