Mara Andeck

SISI. Die Sterne der Kaiserin

Copyright © 2022 by Wilhelm Goldmann Verlag, a division of Penguin Random House Verlagsgruppe GmbH, München, Germany

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design © UNO Werbeagentur, München

Jacket motive © Trevillion Images; FinePic, München

Translation © 2024 by Zlata Kufnerová

ISBN 978-80-249-5360-1

Obsah

- Prolog

- Kapitola 1

- Kapitola 2

- Kapitola 3

- Kapitola 4

- Kapitola 5

- Kapitola 6

- Kapitola 7

- Kapitola 8

- Kapitola 9

- Kapitola 10

- Kapitola 11

- Kapitola 12

- Kapitola 13

- Kapitola 14

- Kapitola 15

- Kapitola 16

- Kapitola 17

- Kapitola 18

- Kapitola 19

- Kapitola 20

- Kapitola 21

- Kapitola 22

- Kapitola 23

- Kapitola 24

- Kapitola 25

- Kapitola 26

- Kapitola 27

- Kapitola 28

- Kapitola 29

- Kapitola 30

- Kapitola 31

- Kapitola 32

- Kapitola 33

- Kapitola 34

- Kapitola 35

- Kapitola 36

- Epilog

- Básnické myšlenky jedné císarovny

- Doslov

Mé dceři

a mé sestře

Jen princezničky míří korunkou.

Skutečné královny tasí svůj meč.

Básnické nápady jedné císarovny

Čumilům

Chtěla jsem, aby mě lidé nechali

žít v klidu, nedotčená,

vždyť jsem člověkem jako vy,

žena jako vy narozená.

Vždycky mi silně pohne žlučí,

když na mě někdo tolik čučí:

chci zalézt do ulity šnečí

a mohu pojít zlostí.

Vidím dokonce kukátko

zákeřně na mě zaměřené,

nejraději bych tu osobu

něčím praštila do temene.

Dopřeju si však tu radost –

já kašlu na pořádek –

udělám na vás dlouhý nos,

vystrčím na vás z…k.

Rakouská císařovna Alžběta,

řečená Sisi

Prolog

Mnichov, Ludwigstrasse, palác vévody Maxe. Na Štědrý den roku 1837 začínají u bavorské vévodkyně Ludoviky porodní bolesti. Porod probíhá snadno, bez komplikací, a za přesného dodržování dvorního ceremoniálu přichází ve 22.43 na svět čtvrté dítě vévodkyně. Děvče. Sotva tu malou vykoupají a zavinou, jsou do nádherného bílého budoáru k vévodkyni přivedeni tři ministři, povolaní jako svědci. Tam se mezitím už dostavili příslušníci rodiny i dvorní dámy.

S velkou pýchou představuje Ludovika všem návštěvníkům svého malého vánočního andílka. Jako dcera vévody je toto novorozeně malou princeznou. Díky datu narození je kromě toho jak vánočním, tak i nedělním dítětem. A má již při narození maličký zoubek, což si všichni vykládají jako šťastné znamení.

O dva dny později malou pokřtí. Odteď se oficiálně jmenuje vévodkyně Alžběta Amálie Evženie Bavorská, jméno dostává po své kmotře, pozdější královně Alžbětě Pruské. V rodinném kruhu se princezně říká nejprve Elisa, později „Sisi“, což se podle tehdejšího zvyku sice vyslovuje s ostrým s, ale píše se jen s jediným písmenem s.

Vídeň, starý Masný trh, o čtyři roky a pět týdnů později. Dne 28. ledna 1842, což je pátek, začínají u svobodné služky Anny Staubové krátce po půlnoci porodní bolesti. Porod probíhá snadno, a tak kolem druhé hodiny ranní přivádí Anna za pomoci své přítelkyně a porodní báby Susanny Finkové na svět své druhé dítě. Děvče, které spatří světlo světa dříve, než se čekalo.

Ve Vídni tehdejší doby je pro Annu Staubovou jako neprovdanou ženu prakticky nemožné uživit dvě malé děti. Její první dceři Albertině je právě deset měsíců. I když by mladá žena mohla v městské porodnici porodit bezplatně pod lékařským dohledem a dítě pak předat do nalezince, kde by mu hledali dobře situovanou pečovatelskou rodinu, Anna se tohoto řešení vzdá. Při porodu své první dcery se s oběma těmito institucemi seznámila. Na vlastním těle zažila, jak ženy v porodnici během porodu okukuje deset až dvanáct studentů, kteří je ohmatávají jak zvenčí, tak i uvnitř. A dozvěděla se, že mnohé další pak zemřely na horečku omladnic. Anna kromě toho zná katastrofální hygienické poměry v nalezinci, kde dítě sotva přežije první rok života a mrtvoly zemřelých kojenců pitvají hned vedle zcela přeplněných pokojů novorozenců.

Anna Staubová se proto rozhodne, že se pokusí o nemožné. Chce své dcery vychovávat sama a umožnit jim stůj co stůj dobrý život. A má také plán jak toho dosáhnout. Vědění je moc, tak zní od této chvíle její moto. Takže: Co máš v hlavě, to ti nemůže nikdo vzít.

Malou něžnou dívenku příští den pokřtí jménem Franziska Serafika a všichni jí říkají Fanny.

Kapitola 1

Duben 1863

Burgtheater na Náměstí svatého Michaela

„Jste spokojená?“ Jako vždy po česání zůstanu stát za Zerlinou Gabillonovou a pokorně sklopím zrak.

Zlaté zrcadlo. Před ním diva s trémou, za ní já. To je, jak vím, vysoce výbušná směs.

A má otázka je vlastně zbytečná, na změny účesu je už stejně příliš pozdě, i kdyby Gabillonová byla nespokojená. Představení totiž začíná za deset minut, ona hraje hlavní roli a zatím si ještě ani neoblékla svůj kostým. Výsledek mé práce musí tedy akceptovat, což ona ví stejně dobře jako já.

Ale není také nic, co by se mé práci dalo vytknout. Během uplynulých tří hodin jsem udělala vše, čeho jsem byla schopná, abych hereččinu vzpurnou kštici proměnila ve skutečný účes snů. Jejím kdysi bledě narudlým vlasům jsem dodala tón vývarem ze skořápek vlašských ořechů. Ostnatou čupřinu bez lesku jsem jí horkou žehličkou vyhladila do splývavé nádhery a několikrát jsem si přitom spálila prsty, zatímco si krásná Zerlina trůnila pohodlně v kadeřnickém křesle a četla dopisy svých ctitelů. A třebaže jsem už po hodině měla pocit, že se mi zlomí záda, přesto jsem jí vlasy složitě propletla, doplnila umělými prameny a vyčesala do výšky, do rafinovaného nového účesu, který jsem už týdny cvičně vytvářela každý večer na hlavě své protestující sestry.

Ta námaha se více než vyplatila, to vidím v zrcadle, když zvednu oči. Vlasy Gabillonové se ve světle svící lesknou jako růžové dřevo. Její nepříliš vysoké čelo se díky pletené koruně účesu opticky zvedlo, takže ten její nevrlý výraz náhle působí takřka vznešeně. A dokonce i ostrý hákovitý nos té divy, který jí normálně vyčnívá jako zobák jestřába, působí díky měkce splývajícím postranním pramenům překvapivě pyšně a aristokraticky.

Přesto musím samozřejmě poníženě poprosit o posouzení svého díla, tak se to patří. Zerlina Gabillonová je v téhle chvíli nejslavnější herečkou císařského Burgtheatru – a já jsem, inu, já jsem Fanny.

Potají ovšem velice pyšná Fanny. Oči, které mám ve světle svící takřka černé, mi radostí z toho výkonu září, což také prozrazuje můj obraz v zrcadle, a tak raději rychle sklopím zrak. Není dobré provokovat Gabillonovou svým sebevědomím. Ona má jasné představy o tom, co si personál může dovolit. A dobrá nálada k tomu rozhodně nepatří.

Jako vždy si hvězda ponechá na odpověď dost času. „Tedy…“ začne konečně, ale ještě jednou se zarazí a předkloní, aby se v zrcadle prohlédla líp.

Nervózně pozoruju, jak Zerlina Gabillonová otáčí hlavu nejprve vlevo a pak vpravo, skepticky zvedne obočí a nakonec popotáhne za jeden pramen nad uchem. Zuby nehty se přemáhám, abych nezasyčela. Pokud teď jeden z pletenců uvolní, všechno zničí a premiéra bude muset začít se zpožděním. V takový večer jako ten dnešní učiněná katastrofa! A všechno se to otočí proti mně, možná mě to dokonce připraví o místo. Copak nemůže uznat, že vypadá líp než kdykoli předtím, a vlézt konečně do svého kostýmu? Vždyť Gustl, která ji obléká, už čeká v pozadí s róbou přes ruku a rozčileně přešlapuje.

„Je to… zajímavé,“ uzná Gabillonová konečně a obrátí se na Gustl. „Kde mám kostým?“

Mohu tedy se ctí odejít. Žádná kritika totiž znamená dostatek pochvaly, tak zní nevyslovená zásada Gabillonové. A ve dnech premiéry, jako je ten dnešní, kdy je obzvláště nervózní, musím takovou poznámku považovat málem za pasování na rytíře.

A tak se usměju, udělám pukrle, špitnu „Moc děkuju“ a vzdálím se tak uctivě, jak to jen dokážu.

Ale sotva jsem opustila svou šatní komůrku, mé sebeovládání končí. Oběma rukama si vyhrnu sukni a rozběhnu se, což by dáma neudělala. Pokud se chci na své pozorovací místečko dostat v pravou chvíli, je nejvyšší čas. V divadle se totiž už několik dní povídá, že dnešní premiéru chce navštívit císařovna. A já ji prostě musím vidět. Už dlouho na tuhle chvíli čekám.

Ano, vím, že jsme Její Veličenstvo očekávali už při poslední premiéře, jenže ona pak přece jen nepřišla. To ovšem neznamená, že tomu tak bude i dnes. Naopak, šance dokonce ještě rostou. Všichni říkají, že císařovna divadlo miluje, jednou se tedy musí objevit. Koneckonců je po svém dlouhém pobytu v lázních už dávno zpátky ve Vídni.

Spěchám dlouhou chodbou, vyběhnu po úzkých schodech za jevištěm do prvního patra a zbrzdím své kroky. Teď nesmím být nápadná!

Přímo proti císařské lóži je totiž výklenek, který jen málokdo zná, a právě ten je mým cílem. Tam vždycky můžu stát ve stínu pažení lóže a pozorovat císařskou rodinu na opačné straně sálu vis-a-vis, aniž bych byla vidět. Až dosud jsem však císařovnu nikdy nezahlédla.

Na tomhle místě vlastně nesmí nikdo stát, z bezpečnostních důvodů. Vždyť bych mohla být zlý člověk, špionka, nebo dokonce atentátnice. Ale ve svých černých šatech splývám s pozadím, jako bych tady vůbec nebyla. A císařovna je se mnou vlastně ve větším bezpečí než beze mne, mně totiž nic neujde.

Připravovala jsem se dlouhou dobu na to, abych tu směla tajně stát. Od prvního dne své práce v divadle jsem se spřátelila s Josefem, starým uvaděčem, který má toto patro na starosti. Ten vždycky přimhouří oko, když se vyplížím nahoru, jakmile se krátce před začátkem představení vyprázdní chodby. Také dnes se skoro nepozorovatelně usměje, když mě zahlédne, pak se otočí a předstírá, že si musí ze své livreje smést neexistující smítko.

Bez dechu dorazím do svého úkrytu, vmáčknu se hluboko do výklenku a rychlým pohledem se přesvědčím, že je císařská lóže ještě prázdná.

Tyhle minuty krátce před začátkem představení miluju. Všichni už sedí na svých místech, takže v hledišti pod sebou můžu obdivovat ctihodné pány ve fracích a krásné dámy v lesknoucích se hedvábných róbách, všichni hovoří, smějí se nebo se navzájem nenápadně prohlížejí svými operními kukátky. Zlatý lustr na stropě ozařuje měkkým světlem obraz na divadelní oponě, který znázorňuje boha Apollona v kruhu pastýřů v pestrobarevných oděvech. Na horním konci je měkká, vínově rudá sametová látka nabraná v obloucích, což vypadá tak vznešeně a nádherně, že mi při tom pohledu vždycky naskočí husí kůže. Vzduch voní růžovými a fialkovými voňavkami dam, orchestr hraje tiché valčíkové melodie, aby podnítil konverzaci, a já cítím každou částečkou svého těla, že se nacházím na císařském Hofburgu, oddělená jen chodbou od pokojů císařské rodiny. Jaký to povznášející pocit!

Kde asi císařovna právě teď je? Že by snad šla onou chodbou? Nebo spíš zase nepřijde?

Ještě jednou přelétnu pohledem obecenstvo. Nemíří snad už operní kukátka do lóže?

Ne, nic nenaznačuje, že by to vznešené panstvo očekávalo císařský pár. Všichni jsou naprosto zaměstnaní jen sami sebou. A sluha dvorního cukráře Demela stále ještě prochází chodbami hlediště a vřeštivě vykřikuje: „Zmrzlina! Limonáda! Mandlové mléko!“

Náhle se ozve zvonění. Není to však ten zvonek, který normálně ohlašuje začátek představení, je to mnohem jasnější, jemnější tón, který zaznívá docela tiše z orchestřiště. Mumlání utichne a prodavač cukrovinek vyklouzne ze sálu. Dirigent dá svým hudebníkům taktovkou znamení a hudba skončí. Pak se orchestr jako jediný muž zvedne ze židlí. Všichni se hluboce ukloní. Obecenstvo ihned následuje příklad hudebníků, dokonce i já ve svém výklenku zvednu reflexivně sukni a klesnu v dvorním pukrleti.

Když se znovu narovnám, srdce mi na jeden úder vynechá. Jsou tady. Oba. Císařovna působí mnohem mladší, než jsem očekávala, a císař vedle ní menší než na všech těch dopisnicích císařské rodiny. Je jako vždycky v uniformě, dnes má bleděmodrou, a poprsí bohatě ozdobené řády. Jeho řídké, nakadeřené licousy, které už nějaký čas nosí, se bohužel k jeho tváři příliš nehodí – bez nich by se mi líbil víc. Císařovna je naproti tomu nádherná. Mnohem zářivější než ještě před dvěma lety.

Tehdy jela v kočáře ulicemi Vidně a za skleněnými tabulkami vypadala unavená a odulá. I ve svých tehdy teprve třiadvaceti letech působila staře a opotřebovaně. A plakala, tím jsem si jistá, i když jsem ji v té tlačenici na okraji ulice mohla zahlédnout jen krátce. O důvodech kolovaly svého času různé dohady. Nemoc. Problémy v manželství. Spory s tchyní.

Dnes je to ovšem pravý opak. Alžběta doslova září, a za šepot, který se šíří řadami lidí, vděčí nepochybně své kráse. Má hedvábnou róbu krémové barvy, díky níž se tím nejvhodnějším způsobem uplatňují její kaštanově hnědé vlasy a světlá pleť. I když se nikdy nenechá líčit, jak je známo, má plné rudé rty a na tvářích jemný růžový třpyt.

Císař František Josef přirozeně není ve skutečnosti malý, vždyť je to císař. To jen jeho manželka je na ženu velmi urostlá. Ale přitom je půvabná jako mladá dívka a má kouzelně něžné, velké oči. Dokonce i zdálky mě doslova magicky přitahují.

Tím nejkrásnějším na ní jsou však vlasy. Nebo si to myslím jen proto, že vlasy jsou prostě mým řemeslem? Ne, tohle musí napadnout určitě každého. Alžbětiny vlasy jsou vysloveně bohaté a mají kouzelný lesk. Jsem si jistá, že tahle bohatost je pravá, to poznám okamžitě. Vlasové polštáře, jak je používá Zerlina Gabillonová, císařovna jednoznačně nepotřebuje. Její účes je prostý, ozdobený jen třpytícím se diamantovým diadémem. A v nádherném výstřihu jí k tomu září vhodný diamantový náhrdelník.

Skloním hlavu a kritickým pohledem zhodnotím splétací umění císařské kadeřnice. Nezkušená jistě není, to musím uznat, ale jejímu výtvoru chybí fantazie. Vlasy Jejího Veličenstva bohužel rozdělila pěšinkou uprostřed, což působí staromódně, a dokonce poněkud selsky. Jaká škoda, že je Alžbětin účes při tomto prvním veřejném vystoupení po dlouhé době tak málo panský. Jak strhujícím dojmem by zapůsobila se spletenou vlasovou korunou, podobnou té, kterou má Gabillonová! Jenže Alžběta je i přesto krásná. Ba ještě víc než to!

Orchestr zase spustí. Zahraje ouverturu a diváci se opět usadí na svá místa. Když se opona roztáhne, pohledy publika se váhavě znovu obracejí k jevišti.

Mám pocit, jako by se císařovna od chvíle, kdy už není středem pozornosti, značně uvolnila. Je to zvláštní. Kdybych byla tak hezká jako ona, reagovala bych na pohledy publika s pýchou. Přímo bych si je vychutnávala, tím jsem si jistá.

Představení, které právě začíná, je francouzská veselohra s názvem Atašé. Na jevišti stojí zdobné pohovky a pozlacený stůl se židlemi. Zřejmě to má znázorňovat salon zámožných lidí, jeviště se plní slavnostně oblečenými hosty, kteří se procházejí, zabraní do rozhovorů. Zřejmě napjatě očekávají příchod jakési dámy, která se po smrti svého manžela stala dobrou partií, a to snahy přítomných pánů povzbuzuje.

A dáma právě přichází – hraje ji Zerlina Gabillonová, která má zatím jediný úkol: vypadat krásně a křehce. A to se jí také díky mému účesu dobře daří.

„Má příliš málo diamantů,“ prohodí mladý Franz Kirschner, který má ve hře roli chtivého mladíka jménem Ramsay, a za Gabillonovou se zasněně ohlédne.

Friederika Kronauová v roli baronky Scarpy zvedne obočí a s ostrým jazýčkem jedovatě poznamená: „Málo diamantů? To je jednoznačný důkaz jejího dobrého vkusu.“

Proboha! Opravdu to řekla? Ano, udělala to. V divadle je náhle takové ticho, že by bylo slyšet i špendlík upadnout.

Nikdo se však nehne a nikdo se ani neodváží zvednout zrak k diamanty bohatě ozdobené císařovně, jíž se právě ta urážka omylem týkala.

Pokud nyní císařovna zvedne ruku a pokyne, záclona v císařské lóži se zatáhne, a představení tím definitivně skončí. Neboť tak zní v Burgtheatru pravidlo: Jakmile se nějaká hra členu císařské rodiny znelíbí, okamžitě se zatáhne opona.

Císařovna však rukou nepohne, představení pokračuje a všichni si oddechnou.

Kromě mne a císaře si pravděpodobně nikdo ani nevšiml, jak Alžběta zareagovala. Tiše se zasmála! Zvedla sice rychle vějíř, aby si zakryla tvář, ale zřetelně jsem to zahlédla. A opět jsem okouzlená touto bytostí – císařovnou, která není o moc starší než já, a přesto se dokáže, i přes tu tíhu, která jí spočívá na ramenou, přirozeně zasmát.

Když o chvíli později zvonek ohlásí přestávku, probudím se jako ze snu. Uchopím sukni, opustím svůj výklenek a hbitě se vrátím, abych se opět věnovala vlasům a náladám divadelní divy Gabillonové.

Před šatnami umělců však vládne zmatek. Celý soubor se tlačí v chodbě, široké krinolíny mi brání v cestě do mé komůrky. Herečky by se teď vlastně měly odebrat k zrcadlům, aby si osvěžily účesy a přepudrovaly se. Jenže všechny právě projevují soucit s Friederikou Kronauovou, která se svým výrokem tak dokonale ztrapnila.

Zerlina Gabillonová se přitom chová tak strojeně, jako kdyby ta její lítost byla součástí divadelní role. Zoufale lomí rukama a vykřikuje: „Snad to nebude mít nějakou hroznou dohru!“

Kdo ji zná, ten ovšem ví, že ve skutečnosti své největší konkurentce přeje všechny hrůzy světa.

Chudák Kronauová si drží před obličejem velký kapesník a smrká do něj. „Copak jsem mohla tušit, že si císařovna vezme dnes večer tolik šperků?“ zavzlyká.

„Tušit to možná nemohla,“ zasyčí Zerlina Gabillonová. „Ale vidět to bylo zřetelně!“

Bohužel přitom zapomene ztlumit hlas, takže to všichni slyší. A teď se to špitání týká jí.

Gabillonová zrudne, rozpačitě se rozhlédne, objeví mě a vylije si na mně zlost. „Fanny, kde jsi tak dlouho? Můj účes je v hrozném stavu. Ihned odstraň ty směšné prameny vlasů po stranách! Vždyť vypadám jako rozcuchaná děvečka!“

Ne, tak nevypadá. Ale právě tak se chová, jako jedna z těch, které je slyšet, když ječivě nadávají na rybím trhu.

To přirozeně neřeknu, jen si to myslím. A samozřejmě poslušně přikývnu a ihned si razím cestu do své komůrky, abych si přinesla kartáče, pomádu a jehlice. V pozadí stále ještě slyším vzlykat Kronauovou, která se bojí, že ji za to nevhodné vystoupení pokárají z nejvyšších míst.

Tyto obavy nejsou bezdůvodné. Kronauová sice řekla jen jednu větu, která k její roli patřila, a císařovně to nijak nevadilo. Jenže císařský nejvyšší komorník hrabě Lanckoroński je, jak se říká, starý, nemocný a nanejvýš popudlivý. Burgtheater hlídá ostřížím zrakem. Proto si osobně nemyslím, že se z toho Kronauová dostane bez následků.

O chvíli později znovu stojím za Gabillonovou a nechávám se od ní komandovat. Dveřmi sem stále ještě proniká změť hlasů a hvězda se neustále ohlíží, aby nic nepropásla. Jak ji mám takhle česat?

Hluk náhle umlká. Ojedinělý mužský hlas vyštěkne hlasité rozkazy. Zaslechnu kroky, někde bouchnou dveře. Pak je všude ticho. V zrcadle vidím, jak se kolem rtů Gabillonové rýsuje zlomyslný úsměv. Určitě si velice zřetelně představuje rozhovor mezi Friederikou Kronauovou a hrabětem Lanckorońskim.

Panovačné zaklepání na dveře šatny vytrhne hvězdu z jejích jedovatých snů. „Vstupte!“ křikne s chraptivým přízvukem.

Objeví se sloužící se zlatými knoflíky na kabátě livreje. „Rozkaz z nejvyšších míst,“ ohlásí řízně. „Hrabě Lanckoroński si přeje okamžitě…,“ – hlas se mu zlomí, odkašle si – „okamžitě hovořit s paní Zerlinou Gabillonovou.“

Gabillonová se vyděsí. „Co? Se mnou?“

„Prosím, následujte mne!“ odpoví sloužící stručně.

„Ale já musím ihned na jeviště,“ vydechne Zerlina Gabillonová. Náhle vypadá tak jemně a křehce jako ve své roli Kätchen z Heilbronnu, dokonce stejně jako při představení Kleistovy veselohry taky vzhlédne.

Sloužící na ni pouze mlčky pohlédne.

Gabillonové projede tělem trhnutí. Napřímí záda, zvedne se, bledá a soustředěná vystrčí bradu. Pak s hrdinským výrazem vyjde za sluhou z místnosti. Také tuto pózu znám. Takhle kráčí pyšná Zerlina v roli Panny orleánské do bitvy nebo na hranici.

Dveře nechá otevřené, a sotva její kroky dozní, začne se chodbou znovu šířit šepot.

„Záměna?“ rozpoznám hlas Heinricha Beckmanna.

„Povýšení,“ tuší Franz Kierschner. „Dneska je dobrá.“

„Možná už konečně vyšlo najevo, že na všechno a na každého neustále nadává.“ To pochází od Kronauové, která zřejmě opět našla své sebevědomí.

Do mé šatny vklouzne Gustl. „Vsadím se, že vím, co se děje,“ pošeptá mi.

„Copak?“ špitnu zvědavě.

„Určitě po ní císař hodil očkem.“

„Cože? Po Gabillonové? Vždyť je vdaná!“ namítnu tlumeným hlasem.

Gustl pokrčí rameny. „Císař je přece taky ženatý. A jak se povídá, pro něj to není žádná překážka.“

To má pravdu. Ale on je koneckonců císař. Kromě toho je to muž, a pro ty platí jiné zákony. Kdo by to měl vědět líp než já? V otcově kadeřnickém salonu jsou ženatí muži ti nejhorší. Skoro se ani nemůžu otočit, abych neměla na zadku ruku se snubním prstenem. Ti svobodní muži mě sice taky hltají očima, ale ruce nechávají v klidu.

U divadla je to naprosto stejné. Čím přísnější je některý drak doma, tím volnější mravy má zde. Gustl a já si dáváme vždycky pozor, aby žádná z nás nezůstala večer v místnosti sama, to by pak mohlo skončit ošklivě.

Přesto všechno si však nedokážu představit, že by císař našel zalíbení v té hnusné Zerlině Gabillonové.

Naštěstí to neříkám hlasitě, protože silná rána způsobí, že Gustl i já sebou trhneme, a když se prudce otočíme, vidíme Gabillonovou, která při vstupu práskla dveřmi.

„Ty!“ vyprskne a ukáže prstem na mě. „Máš přijít k hraběti. A to okamžitě.“

„Já?“ zeptám se nechápavě. Císařský nejvyšší komorník přece určitě vůbec neví, že existuju.

„Jsi hluchá?“ S vlající sukní se Gabillonová kolem mě protáhne a nakonec klesne do svého kadeřnického křesla.

„Ale…,“ blekotám. „Proč? Vždyť jsem vůbec nic neudělala.“

Hvězda se prohlíží v zrcadle. „Rychle, Gustl! Pudr! Máme už jen pár minut.“ Mě si už vůbec nevšímá.

„Běž rychle,“ špitne mi Gustl. „Ono to nebude tak hrozné.“ V jejím pohledu však vidím, že ani ona sama tomu nevěří. Něco takového se nám ještě nikdy nestalo. Tady muselo dojít k nějaké katastrofě.

Třesoucími se prsty si odvážu zástěru, podám ji Gustl a opustím šatnu.

Chodba je mezitím jako vymetená. I z livrejovaných sloužících tu už nezůstal ani jediný zlatý knoflík.

„Franziska Angererová?“ zeptá se hluboký mužský hlas. Teprve nyní objevím tmavou postavu ve výklenku na konci chodby.

„To jsem já.“ Rychle udělám pukrle, neboť černý frak muže, který teď ke mně přistoupí, je marnotratně vyšívaný zlatem.

Je to snad osobně hrabě Lanckoroński, který tu sestoupil do našich nížin? Nedozvím se to, neboť vysoký pán nepovažuje za nutné se představit.

„Pojďte prosím se mnou.“ Obrátí se a vykročí.

Zírám na masitá záda korpulentního muže a na faldy v jeho týlu. Kulhá, ale jde překvapivě rychle, a tak ho následuju.

Náhle mi prolétne hlavou horká myšlenka – zahlédl mě snad někdo v tom výklenku?

Och, nejraději bych si za svou hloupost nafackovala! A to jsem ještě z legrace uvažovala o tom, že by mě snad někdo mohl považovat za atentátnici. A pokud ano! Vždyť pro císařskou rodinu by takové podezření určitě nebyla žádná legrace. Císař byl přece před několika lety při takovém atentátu málem zavražděn. Tenkrát pachatele sťali.

Zatajil se mi dech. Ale pak jsem se poněkud uklidnila. Ne, zřejmě by mě sotva popravili, vždyť jsem nic neprovedla. Ale nejspíš zavřeli – nebo by mě přinejmenším okamžitě propustili. Jak jen můžu dokázat, že nic nechystám?

Jdeme chodbou za jevištěm, vystoupáme po příkrých schodech a konečně dorazíme do divadelních prostor, které jsou liduprázdné. Na parketu znějí naše kroky a v žaludku mi sílí nedobrý pocit.

„Prosím o prominutí,“ ozvu se nesměle. „Přece jen bych ráda věděla, kam jdeme.“

Muž chraptivě zakašle. „Oni vám to neřekli?“ zeptá se sípavě, když znovu nabere dech.

„Nic jsem se nedozvěděla,“ odpovím. „Ale věřte mi, neměla jsem žádné zlé úmysly, když jsem…“ Ne, raději to nevyslovím, vždyť se možná mýlím a on o mém úkrytu vůbec neví.

Muž ze sebe vydá štěkavý zvuk, ale nejsem si jistá, zda kašle, nebo se spíš směje. „Kam že jdeme?“ Sípavě se nadechne a pak ze sebe vyrazí: „K císařovně.“

Přirozeně se mi vysmívá. K císařovně Alžbětě určitě nejdeme, vždyť ta je ve své lóži. A my kráčíme právě k vysokým křídlovým dveřím, které vedou z divadla ven do srdce Hofburgu.

Před těmito zlatobílými křídly jsem už několikrát stála, když divadlo ještě odpočívalo v odpoledním spánku, a představovala jsem si, jak to asi za nimi vypadá. Vymýšlela jsem si lesknoucí se parkety, orientální koberce, třpytící se křišťálová zrcadla, jemné látky a zářivé světlo. Jednou jsem se dokonce odvážila a stiskla kliku, ale dveře byly zamčené. Naštěstí! Raději ani nepomyslet, co by se stalo, kdybych pronikla do císařských pokojů. Nejspíš jsem musela zešílet, že jsem se té kliky vůbec dotkla.

Mnohé staré příběhy vyprávějí o pohádkových zámcích se zamčenými dveřmi – a kdo jedny takové otevře, nic dobrého z toho nevzejde. Také já jsem raději neměla tou branou projít. Určitě jsou za ní četníci, aby mě zatkli.

Muž s tučným týlem se zastaví. Tiše zaklepe na lakované dřevo. Třikrát rychle, dvakrát pomalu.

Srdce se mi rozbuší, zatajím dech a na čele ucítím pot.

Zlatobílá křídla se rozevřou, jako by jimi pohybovala kouzelná ruka.

Kapitola 2

Hofburg

To je ale úleva! Za dveřmi nečeká policie. Jen dva sluhové v černo-žlutých livrejích, kteří nám otevřeli vstup. Zhluboka se nadechnu a uvolním ztuhlá ramena.

Když vstupujeme, sluhové před námi sklánějí hlavu. Dobré znamení, tuším, neboť před zločincem se nepochybně nikdo uklánět nebude. Možná pro mou přítomnost přece jen existuje nějaké neškodné vysvětlení. Nenápadně se rozhlédnu.

Na rozdíl od toho, co jsem čekala, se zde nic neleskne ani netřpytí. Před námi je jen další chmurná chodba. Dveře na pravé straně jsou vesměs zavřené a okny na levé straně sem v tomto čase neproniká žádné světlo. Ve výklencích u oken neklidně plápolají svíce, které strašidelně oživují obrazy na stěnách znázorňující pochmurně oblečené muže a ženy v teatrálních pózách, všechny před černým pozadím. Na císařskou galerii předků působí tito lidé příliš exaltovaně.

„Kdo to je?“ zeptám se uctivě.

„Herečky a herci.“ Můj průvodce zpomalí kroky. „Chodbu divadla zdobí portréty nesmrtelných velikánů Burgtheatru.“

Pokračuji v chůzi a prohlížím si obrazy podrobněji. Není mezi nimi nikdo, koho bych znala. Dokonce ani Gabillonová. Všechny portréty zřejmě vznikly před mnoha desetiletími, poznávám to podle staromódních šatů. Možná tady může člověk viset, až když je mrtvý. Jestlipak je celý Hofburg zařízený tak chmurně a hrozivě?

Divadelní chodba končí u dalších dveří, rovněž bílých se zlatými ornamenty. Můj průvodce znovu zaklepá, dveře opět otevřou sluhové v livrejích a já s potěšením zjistím, že místnost za nimi působí díky jemně žluté tapetě mnohem vlídněji. A je velká. Až na několik prostých polstrovaných židlí, seřazených u stěny s okny, tu však není žádný nábytek.

Můžu se bohužel porozhlédnout jen krátce, neboť uprostřed místnosti nás očekává tmavovlasá dáma v zelených hedvábných šatech.

Můj průvodce se zastaví s náležitým odstupem a skloní holou hlavu. „Slečna Angererová,“ ohlásí mě, a je dokonce od té dobroty, že mi můj protějšek představí. „Nejvyšší hofmistryně Jejího císařského Veličenstva hraběnka von Königsegg-Aulendorf.“

Důrazně na mě pohlédne a ukazováčkem nenápadně naznačí směr dolů, a já se tedy hluboce ukloním. A protože nevím, co bych měla říct, mlčím. Pak opatrně vzhlédnu k svému průvodci, který mi věnuje takřka neznatelný úsměv. Zřejmě jsem tedy všechno udělala správně. Protože nyní prstem cukne směrem ke stropu, pomalu se opět vzpřímím.

„Díky, hrabě Lanckoroński,“ řekne nejvyšší hofmistryně.

Mé tušení tedy bylo správné, je to skutečně nejvyšší komorník osobně, kdo mě sem doprovodil.

Lanckoroński mi pokývne a pak se s další úklonou rozloučí s hraběnkou. Ani při nejlepší vůli se nedá říct, že by byl hovorný, ale právě mi pomohl, a když slyším, jak se jeho kroky vzdalují, náhle mě v té obrovské místnosti začne mrazit.

Dáma v zeleném si mě změří kritickým pohledem. Má chladné modré oči a ostrý nos, který jí překvapivě opravdu sluší. Na její tváři nedokážu vypátrat žádný úsměv, naopak, mezi obočím se jí utvořila výrazná vráska.

„Při dvorním pukrleti se musí klesnout ještě hlouběji,“ napomene mě přísně. „A zvednout se můžete až tehdy, když jste oslovena.“

„To jsem nevěděla,“ odpovím. „Příště si na to jistě dám pozor.“

Jenže hraběnka ještě neskončila. „Zásadně hovoříte jen tehdy, když jste tázána,“ pokračuje.

Mlčky přikývnu a přemýšlím, kdy mi sdělí, proč jsem tady. Určitě ne proto, aby se mi dostalo výuky dobrého chování.

„A myslete na to!“ Hraběnka von Königsegg-Aulendorf nyní zvedne prst. „Jakmile rozhovor skončí, místnost opustíte. A to pozpátku. Nebudete se obracet. K císařovně se nikdy neobracíme zády.“

Zírám na ni. K císařovně?

Už však nemám žádný čas o těchto slovech přemýšlet, protože vpravo ode mne se otevřou obě mohutná křídla dveří. A v oslnivém světle zlatého lustru spatřím ve vedlejším sále postavu, vypadající skutečně pohádkově.

Sním snad? Ne, je to pravda!

Já, Fanny ze Spittelbergu, jednadvacetiletá, povoláním kadeřnice, stojím skutečně před Jejím Veličenstvem rakouskou císařovnou Alžbětou.

„Vaše císařské Veličenstvo, dostavila se slečna Angererová,“ oznámí nejvyšší hofmistryně.

Jakže to bylo? Popadnout sukni. Klesnout hluboko do kolen. Sklonit hlavu. Ale co teď?

I když se mi nohy třesou, nesmím se zvednout, protože mě nikdo neoslovil. Pouhé vteřiny v tomto postoji cítím, jako by šlo o hodiny, a v hlavě se mi honí myšlenky. Co jen proboha přimělo císařovnu k tomu, aby mě sem nechala zavolat? Měla snad Gustl pravdu, že má císař skutečně v úmyslu nějaké techtle mechtle s Gabillonovou? A císařovna teď chce zjistit informace ode mě? Ach ouvej, i kdyby tomu tak bylo, nemohla bych jí nic povědět. Říká se sice, že dámy si vylévají u své kadeřnice srdce, jenže Gabillonová to nikdy neudělala. Nejspíš proto, že žádné srdce ani nemá.

Zato mé srdce právě buší tak silně, až mi krev šumí v uších. Abych se uklidnila, civím do zdobně vykládané dřevěné podlahy pod sebou. Bohužel si přitom všimnu špičky své boty, která vykukuje zpod sukně. Kůže je odřená, a dokonce i trochu špinavá. Do tváře mi stoupne červeň. Chvatně prohlédnu záhyby svých šatů, a to, co tam uvidím, mi také nezlepší náladu. Tmavá skvrna od pomády, právě dnes! A zrovna na místě, kde mi koleno vzdouvá látku, lpí dlouhý narudlý vlas Gabillonové. Nejraději bych se propadla do země.

Konečně zaslechnu tichý ženský hlas: „Těší mě, že jste přišla.“

Pomalu se narovnám. Zamyšleně na mně spočinou císařovniny tmavé oči. Alžběta Amálie Evženie Rakouská – jak opulentní jméno pro tak něžnou osobu.

„Přistupte blíž!“ vyzve mě a já uposlechnu.

Mám něco říct? Jenže císařovna se mě na nic neptala, tak nejspíš musím dosud mlčet.

Kam mám obrátit zrak? Zírat na císařovnu se jistě nesmí. Rozpačitě si prohlédnu stěny, které jsou z mramoru. Ale není ještě mnohem nezdvořilejší se na císařovnu nedívat, jako kdybych ji ignorovala? Ach, překonat tuhle situaci bez trapného faux-pas je nemožné.

Náhle pocítím jakýsi náznak vzdoru, malý a jemný jako píchnutí jehlou. Opravdu bych teď moc ráda něco řekla, a pravděpodobně se právě dopouštím jedné chyby za druhou, aniž bych to tušila. Tak proč tedy nemluvit? Dokud nevyslovím něco nepatřičného, může to mou situaci sotva zhoršit.

A tak si dodám odvahy. „Je mi ctí být zde,“ řeknu a hlas mi vzrušením zazní drsně. „Pokud jsem se v divadle dopustila chyby, která se Vašemu císařskému Veličenstvu znelíbila, prosím co nejponíženěji o prominutí.“

Nejvyšší hofmistryně se prudce nadechne. Podle jejího mínění jsem asi měla raději mlčet.

Mýlím se snad – nezablesklo se císařovně v očích? Ne, nemýlím se. Oči jí září vesele a o něco později jí úsměv dorazí na rty.

Teprve teď skutečně chápu, proč všichni říkají, že císařovna působí doslova nadpozemsky krásně. Obrazy, které o ní kolují, neumějí totiž její skutečné kouzlo zachytit ani přibližně. Alžběta nezáří stejně jako jiné krásné ženy, ona se třpytí. Je to tentýž rozdíl jako mezi Sluncem a Měsícem. A nevydává Měsíc snad mnohem větší kouzlo, než je toho Slunce vůbec kdy schopné?

Císařovna se pohybuje půvabně a přitom působí současně plaše. Jako srnka, která by ve špatné situaci mohla couvnout.

Účes Jejího Veličenstva není ovšem ani zblízka žádné mistrovské dílo, to vidím okamžitě. Podrobněji si jej ovšem prohlédnout nemůžu, protože se císařovna znovu obrací ke mně.

„Děkuji vám za vaše přátelská slova,“ řekne tak tiše, že jí sotva rozumím. „Neměla jsem v úmyslu vás kárat, když jsem vás nechala zavolat.“

Opět na mně spočine její ponurý pohled. Téměř nepatrně se přikrčím, protože teď se císařovna zřejmě zmíní o Gabillonové.

„Naopak, chtěla jsem pochválit vaši práci,“ pokračuje. „Dosud nikdy jsem u žádné z našich hereček neviděla vlasy tak lesklé a tak dokonale propletené jako dnes večer u paní Gabillonové.“

S úlevou opět poklesnu ve dvorní pukrle. Pochvala? Kvůli tomu jsem tady? A kvůli tomu zmešká Alžběta dokonce i druhé jednání divadelního představení? Jaká to čest!

„Prozraďte mi tajemství svého umění,“ požádá mě s něžným úsměvem.

Při těchto slovech mi srdce hrůzou ztuhne.

Chvatně se vzpřímím. „Slovy se nedá zprostředkovat, co kadeřnice dělá,“ snažím se vysvětlit. „Je to řemeslo, žádné umění. Člověk se to naučí jako každou jinou práci. Musí dlouho cvičit, a nakonec všechno zvládne i ve spánku. Žádné tajemství neexistuje.“

Sama si uvědomím, že mluvím příliš rychle, a tak pravděpodobně působím nevěrohodně.

Císařovna si mě zkoumavě prohlédne. „Byla byste tak laskavá a otočila se jednou pomalu kolem?“

Zmateně splním její přání.

„Má nápadně lesklé vlasy, že, hraběnko?“ prohodí Alžběta.

„Opravdu, Vaše císařské Veličenstvo,“ slyším hraběnčinu odpověď.

„Je to velice hezký lesk,“ zamumlá si císařovna. „Ale ještě působivější je skutečně to spletení. Něco takového jsem ještě nikdy neviděla. Váš účes je podobný, ale přece jen jiný, než má Zerlina Gabillonová. Korunu z vlasů máte na jiném místě.“

Jsem překvapená, že si toho všimla. „Vaše císařské Veličenstvo má pravdu,“ prohodím. „Vhodným účesem se totiž dá zdůraznit půvab každé tváře a zakrýt její nedostatky a vady. Proto jsem paní Gabillonové umístila korunu trochu víc dopředu.“

„Krásná Zerlina Gabillonová má nějaké vady?“ podiví se císařovna. Mluví přitom tak tiše, že jí sotva rozumím.

„Ale ano,“ vyhrknu, ještě než se dokážu ovládnout. „Nejen charakterové, ale také ve tváři. Nos má jako sup a čelo jako pračlověk, neandrtálec.“

Císařovna opět zvedne vějíř, znovu jí oči pobaveně zazáří. „Jako kdo?“

„Jako pračlověk, který už mnoho tisíc let nežije. Jeho lebku našli v jednom hrobě v Neanderthalu, východně od Rýna. Paní Gabillonová má podobně ustupující čelo a právě tak vyboulené kosti nad očima.“

Císařovna se hlasitě zasměje a rychle zvedne vějíř, aby svůj smích zakryla. „Ničeho z toho jsem si nevšimla,“ řekne, když se opět uklidní.

„S dovolením.“ Zakašlu. „Nejspíš je to tím účesem, který jsem jí udělala.“

Císařovna opět zvedne vějíř, aby se zasmála. „Odkud víte o těch podivných pralidech?“ zeptá se.

„Kadeřnický salon je tou nejlepší školou života, jakou si lze představit,“ vysvětlím. „Tam člověk zaslechne leccos.“

Neprozradím jí, že to vím od desetiletého Moritze, který k nám rád doprovází svého otce, jistého pana profesora, a při té příležitosti mi vždycky vypráví o své velké vášni, archeologii. Ti pralidé opravdu existovali a Gabillonová z nich zcela určitě pochází v přímé linii.

„Kadeřnictví, jak se zdá, je opravdu dobrá škola,“ usoudí císařovna. „Mluvíte vysloveně vybraně.“

Důstojně jsem přitakala. „To patří k povolání. Do otcova salonu chodí vzdělaní páni a já pracuju v divadle s herečkami, které mají v ústech slova velkých básníků. Nesmím proto mluvit jako holka z vesnice.“

„Takže…“ Císařovna si mě pobaveně prohlíží. „Jaké nedostatky a vady by tedy slečna Angererová zakrývala mým účesem, kdyby se jí to umožnilo?“

„Ani jediný,“ odpovím, jako když se vystřelí z pistole, a skutečně si to myslím. Nikdy nemluvím podle toho, co říkají jiní. A podnícená Alžbětinou pochvalou pokračuju: „Obličej Vašeho císařského Veličenstva nemá jedinou vadu. Dosud nikdy jsem takovou pravidelnost neviděla. Nedostatky bych viděla spíš v samotném účesu. Ten výtvor je bez fantazie a pěšinka uprostřed působí staromódně.“

Zaslechnu, jak se hraběnka za mnou znovu syčivě nadechne. Ach ouvej, zašla jsem příliš daleko! Ale teď už žádná cesta zpátky neexistuje, a tak nastoupím k útoku.

„Já bych Vašemu Veličenstvu upletla korunu z vlasů, podobnou té, co měla Gabillonová. Nikoli však vysazenou dopředu, protože čelo Vašeho císařského Veličenstva není třeba zahalovat. A také bych nepoužila žádné tak selsky působící copy, jaké mám dnes já. Koruna Vašeho císařského Veličenstva by měla být opravdu vrchnostenská, z lesklých, hebkých vlasů.“

Císařovna se usměje. Postřehnu, že její smích pokaždé začíná v očích a k ústům se dostane až později. Naštěstí nevypadá rozzlobeně.

„Vyprávějte mi, prosím, přesně, jak jste dnes Zerlinu Gabillonovou česala,“ vyzve mě vlídně.

„Inu…“ Zaváhám. Co teď? Něco musím říct, jinak by to byla urážka Jejího Veličenstva. „To nejdůležitější je technika splétání,“ vyhnu se. „Učila jsem se ji deset let.“

Císařovna zvedne své jemně kmitající obočí. „Deset let? Kolik je vám?“

Odkašlu si. „Jednadvacet, Vaše císařské Veličenstvo. Učila jsem se to už jako dítě. Přes den v otcově salonu, večer na vlasech mé sestry.“

„Jak jste Gabillonové připravila vlasy,“ vyptává se císařovna, „než jste jí splétala účes? Podrobně mi to vysvětlete.“

„Umyla jsem je, učesala a natřela pomádou, aby…“

„Podrobně, prosím!“ přeruší mě císařovna. „Jakými prostředky jste je myla? Z jakého materiálu byl hřeben? A co jste udělala, aby byly tak hebké?“

Sklopím zrak a těžce polykám, protože nemůžu odpovědět. V prostoru se šíří tísnivé ticho.

Císařovna si tiše odkašle. „Je to snad tajemství?“ zeptá se mírně.

Přikývnu, aniž bych zvedla zrak.

„Tak velké, že se nemůžete svěřit ani císařovně?“

Zvednu hlavu a na Alžbětu se podívám. „Vašemu císařskému Veličenstvu bych prozradila každé tajemství,“ odpovím. „Toto však není jen mé. Přísahala jsem, že je navždy uchovám.“

„Přísahala,“ opakuje zamyšleně císařovna. „To chápu. Ale souhlasila by snad osoba, jíž jste přísahala, se mnou jako se zasvěcencem? Já bych vaše tajemství samozřejmě zachovala a patřičně odměnila.“

„Je to přísaha, vyžadující naprosté mlčení,“ namítnu tiše, a když si představím, jaké hromobití by mě hned postihlo, dělá se mi špatně.

„Komu jste přísahala?“ Císařovnin hlas je stále ještě vlídný.

„Své sestře,“ odpovím.

„Sestře, s níž se už deset let cvičíte v česání?“

Poslouchala dobře. Přikývnu.

Císařovna si mě prohlíží se zamyšleným výrazem. Nedokážu na ní poznat, co si myslí.

„Slečno Angererová,“ osloví mě nakonec tichým hlasem. „Vaši přísahu respektuji. Ne, ještě víc, mám velkou úctu k lidem, kteří drží slovo dokonce i tehdy, když stojí před rakouskou císařovnou a mohli by získat z porušení přísahy ohromnou výhodu. A právě to mne láká učinit vám nabídku. Podrobnosti, prosím, projednejte s mou nejvyšší hofmistryní. Velice mne těšilo, že jsem se s vámi seznámila.“

Pokývne, pak odvrátí obličej stranou a já tak pochopím, že rozhovor skončil. Žádné hromobití, to je tedy jasné. Ale jinak nemám tušení, o čem to hovoří.

Ozve se zvonek. Za mnou klapnou křídla dveří. Poklesnu do dalšího hlubokého dvorního pukrlete, pomalu se zvednu a opustím místnost. Přirozeně pozpátku, přesně tak, jak se patří. Což není vůbec jednoduché, protože se málem srazím s dveřníkem.

Když opět stojíme v předpokoji a křídla dveří se zavírají, připadám si mezi těmi jemně žlutými stěnami ve světle lustru jako zmoklá slepice a nevím, co se to se mnou děje. Jakou nabídku měla císařovna na mysli? Já svou přísahu neporuším, bez ohledu na to, co mi nabídne, ona to pořád ještě nepochopila?

Zakašlání odvede mou pozornost k hraběnce von Königsegg-Aulendorf, která ke mně přistoupila. Pohledem ji žádám o pomoc. Její oči jsou však obchodnicky chladné.

„Slečno Angererová,“ pokrčí ostrý nos, jako kdyby pro ni bylo nepříjemné to, co má říct, „vstupujete jako kadeřnice do služeb rakouské císařovny a předtím složíte Jejímu Veličenstvu přísahu mlčenlivosti, kterou nikdy neporušíte!“

To není žádná otázka. Ani žádná nabídka. Je to rozkaz.

Kapitola 3

Náměstí svatého Michaela

Klesnu na lavici vedle vchodu do Burgtheatru a snažím se vzpamatovat. Já? Kadeřnice rakouské císařovny? To je vskutku nepochopitelné.

Přede mnou čekají kočí v elegantních ekvipážích na návštěvníky divadla. Jednoho vraníka vyplaší holub, až jeho železem pobitá kopyta tvrdě a hlasitě zabuší do dlažebních kostek. Chvilku to vypadá, že kůň padne, ale kočí ho dokáže energickým „hou hou“ uklidnit.

Sama se náhle také cítím jako vyplašený kůň. Česat císařovnu? Já? Při téhle myšlence se mi zatočí hlava.

Přitom bych se vlastně měla radovat. Od dětství sním o lepším životě. O zvláštním, krásném, snadném. O významném životě. Matka mou starší sestru Albertinu i mne vždycky povzbuzovala, abychom sáhly po hvězdách. „Snažte se,“ říkala, „pak dokážete všechno.“ A to jsme také dělaly. Teď jsou hvězdy docela blízko, jenže natáhnout po nich ruku se právě neodvážím. Proč?

Odmalička jsme Berti a já využívaly každou volnou minutu k tomu, abychom se v otcově kadeřnickém salonu tajně usadily v rohu a – aniž bychom ze sebe vydaly jediný hlásek – nasávaly do sebe všechno, co se tam dělo. Večer jsme pak cvičily. Jak elegantně kráčet. Jak vznešeně hovořit. Co říkat, aby to znělo vzdělaně. Později také jak vlasy česat, mýt, natírat olejem, střihat a splétat. Jak česat paruky, holit vousy a natáčet čelní lokýnky.

„Přeje si milostivá vlasovou vodičku?“ napodobovaly jsme tehdy otcovy zaměstnankyně. A také: „Ví milostivá paní, že vůně růže damašské se v příbězích z Tisíce a jedné noci vychvaluje v nejvyšších tónech? Právě tuto esenci se nám s velkým štěstím podařilo získat. Když se vetře do vlasů, vyvine díky tělesnému teplu velmi zvláštní vůni.“

Později jsme ležely v posteli, držely se za ruce a představovaly si, jak velké, moudré, krásné, bohaté a slavné jednoho dne budeme. Nejlepší kadeřnice světa, omamně vonící po damašských růžích. Přísahaly jsme si, že budeme neúnavně hromadit vědomosti, abychom tohoto cíle dosáhly. A také jsme složily přísahu, že se o své poznatky nebudeme nikdy s nikým dělit. Neboť vědění je moc, to jsme věděly od matky – nicméně v té chvíli jsme si připadaly zcela bezmocné.

Byly jsme čím dál lepší a lepší. Brzy jsme asistovaly otci, o trochu později česaly bohaté dámy. Naše dobrá pověst se rychle rozšířila, a tak se Berti stala dokonce kadeřnicí v Burgtheatru. Tam nejenže česala nejslavnější hvězdy města, ale vydělávala také pěkné peníze, takže matka mohla omezit svou činnost jako porodní bába a konečně si mohla léčit kosti postižené dnou. Nám to připadalo jako zázrak.

Table of Contents

Prolog

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3