Tato kniha je román. Jména, postavy, místa a události jsou buď dílem autorčiny představivosti, nebo byly použity beletristickým způsobem. Jakákoli podobnost se skutečnými osobami, žijícími nebo mrtvými, podnikatelskými záměry, událostmi či lokalitami je čistě náhodná.

THE CODEBREAKER’S SECRET

© 2022 by Sara Ackerman

„All rights reserved, including the right of reproduction in whole, or in part in any form.

This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC.

Translation © Jaroslava Hromadová, 2024

ISBN 978-80-249-5359-5

Obsah

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 26

Kapitola 27

Kapitola 28

Kapitola 29

Kapitola 30

Kapitola 31

Kapitola 32

Kapitola 33

Kapitola 34

Kapitola 35

Kapitola 36

Kapitola 37

Epilog

Poznámka autorky

Věnuji Havaji, svému krásnému domovu

uprostřed moře.

Kapitola 1

Příliv a odliv

Oceán je víc než pouhá voda. Zvedá se s Měsícem a za nejtemnějších nocí mizí. Člověk se naučí znát jeho nálady, jako by byli dávní přátelé, bere ohled na jeho pohyby a neustále se měnící zvyky. Jak se střídá příliv a odliv, vyplavují se na břeh kokosové ořechy, zbytky listů, mrtví krabi nebo staré plováky. Každé ráno se čeká, co moře v noci vyplivlo a co ukradlo. Ti, co vědí víc než ostatní, to zjistí, než se zbytek světa probudí, a zůstanou po nich jenom stopy v písku.

Ve slabém světle svítání kráčí po pláži osamělá postava. Na břehu se klikatí linie přílivu, kterou označují drobné lastury a větvičky. Kousek dál leží kus kmenu nebo větev a nehýbe se. Je cítit slabý zápach chaluh. Štiplavý a zemitý. Ta osoba jde pomalu, ale brzy přidá do kroku. Kmen už nevypadá jako kmen, ale spíš jako tělo, končetiny, rozpínající se jako chaluhy. Zůstane stát, sehne se, jako kdyby chtěla prozkoumat něco neobvyklého, něco šokujícího.

Jestli někdo zná smrt, je to moře.

Kapitola 2

Luštitelka kódů

Washington, D. C., září 1942

Na světě snad neexistovala úmornější práce. Celý den sedět u stolu, civět na číslice a písmena a pátrat po nějakých vzorcích. Dělat si poznámky a vytvářet schémata. Přemýšlet, až se člověku vaří mozek. Celé dny, týdny a nakonec roky. Tak extrémní vypětí dohnalo některé k alkoholu a jiné k šílenství, ale jen zanedbatelná část z nich si získala ostruhy, o jakých se ostatním ani nezdálo. Kryptoanalytik může pracovat na prolomení konkrétního kódu klidně i rok, ale pak se ukáže, že z toho nemá nic než tik v oku a otlačeniny na zadní straně stehen. Jasný neúspěch. Když se s tím smíří, má napůl vyhráno.

Isabel seděla u stolu a zírala na stránku plnou řádků a sloupců tvořených skupinami o pěti písmenech, které na této straně světa nedávaly žádný smysl. Věděla však, že na opačné straně zeměkoule, v Tokiu, kde tyto zprávy vznikly, spřádají japonští představitelé válečné plány. A tyto válečné plány ukrýval papír, ležící před ní. Jak přejížděla očima po stránce, ozval se v podvědomí známý varovný signál, že se blíží k odhalení nějakého vzorce. Cítila to v kostech.

Najednou jí někdo mávl před obličejem rukou a drsně ji vytrhl z myšlenek. „Isabel, musíš s tím přestat. Nikdo nemůže pracovat,“ napomenul ji její nový šéf poručík Rawlings.

Přinutila se usmát. „Promiňte, pane, většinou si neuvědomuju, že to dělám. Jsem…“

„To je možné, ale snaž se víc. Nechci o tebe přijít.“

Isabel měla ve zvyku broukat si, když se nejvíc soustředila, a kvůli tomu měla problémy s nadřízenými poslední rok a půl, kdy pracovala na velitelství vojenských námořních sil. Ve skutečnosti byla přeložena víc než jednou, protože to kolegy otravovalo. Hodně se snažila, aby se toho zbavila, ale když se dostala do transu, kdy všechno zmizelo a hlavou se jí honily výjevy, jak se jim zlíbilo, broukání znovu naskočilo. Bylo to, jako chtít po ní, aby přestala dýchat.

Poslední dobou byli všichni tak naštvaní, že by se atmosféra v místnosti dala krájet. Ačkoli se starým šifrovacím kódem Red měli štěstí, tahle složitá superšifra se zdála nerozluštitelná. Rychle ztráceli víru v úspěch.

Isabel sklonila hlavu a čmárala si poznámky na veliký papír. Šaty se jí lepily na záda a už ten den cucala druhou solnou tabletu. Bylo září, ale Washington byl rozpálený jako výheň. Nedokázala se stoprocentně soustředit na zadaný úkol, protože musela pořád myslet na bratra Walta. Toho dne by mu bylo pětadvacet let. A létal by teď kdesi nad Pacifikem, sestřeloval nepřátelská letadla, a až by přistál na letadlové lodi s letounem samá díra, hulákal by radostí. Ze všeho nejvíc miloval vzrušení při honičce. Vždycky když si na něj vzpomněla, sevřelo se jí hrdlo a bojovala se slzami. Nikdo ji neměl ani nebude mít radši než Walt.

Velice toužila dostat se na Havaj a podívat se na místo, kde se jeho letoun zřítil do oceánu. Zjistit víc o jeho posledních dnech a dovědět se všechno přímo od jeho druhů. Jako kdyby jí to mělo nějak ulevit. Promnula si oči. Jenže trčí v téhle špinavé díře, kde se buď potí, nebo mrzne, podle toho, jaké je zrovna roční období.

V půl dvanácté vrazila dovnitř její kamarádka Nora. Vrátila se z polední přestávky a tvářila se, jako kdyby spolkla kočku. Nora znala způsoby, jak se dovědět věci dřív než ostatní, a Isabel měla štěstí, že seděla naproti ní.

„Tak mi to prozraď,“ vyzvala ji Isabel potichu.

Nora se důležitě rozhlédla. „Později.“

Většina osazenstva byla ještě na obědě, kromě dvou dívek na druhém konci místnosti a Rawlingse za sklem jeho kanceláře.

„Nikdo tady není, tak mi to řekni hned.“

Nora přišla k ní, sedla si jí na stůl a přehodila si nohu přes nohu. Vzala si papírové desky a začala se s nimi ovívat. Pak se k Isabel naklonila. „Z důvěryhodného zdroje jsem se dověděla, že papaláši rozhodují o jménech šťastných – nebo nešťastných, podle toho, jak se na to koukáš – luštitelů, které přeloží do Pearlu.“

Vojenský útvar Hypo v Pearl Harboru byla jedna ze dvou hlavních jednotek kryptoanalytiků v Pacifiku. Nora věděla, jak moc se tam Isabel touží dostat.

Isabel ožila. „Jaká jména se zmiňují?“

„To nevím.“

„Měla bych připomenout Rawlingsovi, ať připomene Feinsteinovi, že o to mám zájem?“ zeptala se Isabel.

„V žádném případě.“

„To by přece nemohlo ničemu uškodit,“ ohradila se Isabel.

„Promiň, drahoušku, ale tyhle chlapi by na Havaj poslali spíš ledního medvěda než ženskou,“ prohlásila Nora.

„Nejspíš jsi zapomněla, že jedna z nejlepších luštitelů kódů je žena. A jediný důvod, proč ji většina šéfů zná, je ten, že je učila,“ zašeptala Isabel. Kvůli takovým řečem mohl člověk skončit někde ve sklepě. A Isabel to ve sklepech nedělalo dobře.

„Ani jedna z nás není Agnes Driscollová, tak to pusť z hlavy. A dokonce ani Agnes není na Havaji,“ dodala potichu Nora.

„Musí existovat nějaký způsob.“

„Možná když objevíš tajnou skrýš japonských kódových knih. Nebo řekneš ano kapitánu Smytheovi,“ mrkla na ni Nora.

Nora byla úplně jiná než Isabel. Měla krátké, zrzavé mikádo, podtočené dospod a silně nalakované, a rudě namalované rty. Každý víkend se vodila s jiným mužem a kolem ní se vznášel oblak francouzského parfému s vůní šeříku, který se nesl celým jejich patrem.

„Nemám zájem o kapitána Smythe,“ bránila se Isabel.

Hal Smythe byl pořád stejně nudný. Aspoň pro Isabel. Byl inteligentní a hezký, ale naprosto postrádal kouzlo osobnosti a smysl pro humor, což považovala u muže za nejdůležitější rys. Neměla chuť marnit čas s nezajímavými chlápky. Nebo vlastně s chlapy obecně. V hlavě měla jediný cíl – rozluštit kódy a porazit nepřítele.

„Dobře, tak bys měla dokázat něco velkého,“ uzavřela debatu Nora.

Kapitola 3

Sklep

Indiana, březen 1925

Pětiletá Isabela Cooperová právě objevila na dvorku chlupatou housenku a skláněla se nad ní, aby si prohlédla její černo-žlutý vzor, když vtom slunce zahalila hradba černých mraků. Vždycky byla bystré dítě, a tak pátrala po příčině tmy. Na vzdáleném obzoru se nakupily mraky různých odstínů šedivé. Do vlasů jí dul vítr. Utíkala dovnitř, jak nejrychleji jí její hubené nohy dovolily.

„Walte, pojď se podívat. Na nebi se děje něco divného,“ křikla a zabouchla za sebou dveře se síťkou.

Walter se zrovna vrátil ze školy a stál v kuchyni, pusu plnou popcornu. Maminka odešla do koloniálu a táta pracoval každý den do večera v továrně, takže doma byli jenom oni dva.

Utřel si ruce do obnošené kombinézy a vyšel za sestrou ven. Isabel už jako malá zjistila, že o tři roky starší Walt udělá vždycky přesně to, co si jeho mladší sestra přeje. V žádném případě se nechoval tak, jak bývalo zvykem u starších bratrů. Nikdy si ji nedobíral, bral ji s sebou na výpravy do lesa a nestyděl se obejmout ji, když to potřebovala. Vítr o hodně zesílil a ohýbal starý dub do stran.

Walt klopýtal vedle ní. Utřel si ústa hřbetem ruky a lapal po dechu. „Panebože!“

Najednou to vypadalo jako v noci.

„Cože?“ zeptala se Isabel.

„To bude hodně zlá bouřka. Kde je Lady?“ rozhlédl se.

Lady, jejich pes, ležela pod stromem, když Isabel běžela dovnitř, ale teď ji nikde neviděla. „Nevím.“

„Radši se půjdeme schovat. Vůbec se mi to nelíbí,“ řekl.

„Musím najít Lady.“

Zatím bylo ticho, ale najednou se v dálce ozval hukot. Rozpršelo se a Isabel měla promočenou blůzu.

„Lady!“ volali.

Ale Lady se neobjevila.

Walt zvedl ruku. „Vidíš to? Mám chlupy v pozoru. Musíme se schovat.“

Isabel se podívala na svoje paže, které se jí divně třásly. Místo aby následovala bratra do sklepa, oběhla dům.

„Lady!“ zavolala znovu, tentokrát ještě zoufaleji.

Za okamžik ji Walt popadl a vzal do náruče. „Je mi to líto, ale už nemůžeme dál čekat. Musí se o sebe postarat sama.“

Cestou ke sklepu Isabel kopala a mlátila kolem sebe. „Pusť mě,“ dožadovala se.

Walt si toho nevšímal a utíkal dál. Měl lepkavou kůži a přerývaně dýchal. Ve sklepě se už párkrát schovali před bouřkou, ale občas Isabel pomohla matce odnést odtud zásoby jídla. Vždycky tam z toho měla husí kůži.

„A co maminka? Musíme na ni počkat,“ ozvala se.

„Bude vědět, kde nás najde.“

V dálce se ozvalo strašidelné hučení. V tu chvíli vítr znovu zesílil a tentokrát ohýbal stromem na opačné straně. Z mraků vykukovala dolů nějaká inkoustově černá věc. Walt rychle otevřel dveře, hodil Isabel dovnitř a šátral kolem sebe ve tmě po vypínači. Puklinami v cihlových stěnách prorůstaly kořeny. Sešli po příkrých schodech dolů a Isabel byla celá uplakaná.

„Pojď si ke mně sednout,“ řekl Walt a stáhl ji k sobě na starou lavici, kterou postavil tatínek.

Zahříval ji, a tak se hned cítila líp. Ale potom si vzpomněla na Lady a na maminku, které byly někde venku. Roztřásla se a vzápětí jí začaly drkotat zuby. Strachy ani nemohla křičet, jen zatínala nehty Waltovi do paže a držela se ho jako klíště. Vtom shora uslyšeli zoufalé škrábání.

Isabel vyskočila, ale Walt ji zastavil. „Zůstaň tady.“

Vylezl nahoru a otevřel dveře. Zadul do nich vítr a prudce je přibouchl. Následovalo hlasité štěkání a Walt znovu zápasil s dveřmi, až se mu je nakonec podařilo otevřít a pustit Lady dovnitř. Tak silný vítr Isabel ještě nikdy nezažila.

Lady ihned seběhla po schodech a začala Isabel olizovat ruce a nohy a točila se do kolečka. Isabel velkého psa stiskla vší silou a zabořila si mu tvář do dlouhé zlaté srsti. Walt se vrátil dolů, a když se ozval rachot větší než od naloženého nákladního vlaku, všichni tři se k sobě tiskli. Lady se rozklepala.

Walt sevřel Isabel ruku. „To je dobrý, tady jsme v bezpečí.“

Musel křičet, aby ho slyšela. A potom zhaslo světlo. Celou místnost pohltila tma a uslyšeli vrzání. Dveře nad nimi rachotily tak divoce, že si byla jistá, že každou chvíli odletí. Dokázala myslet jedině na to, že jejich maminka je v té bouři někde venku. Po chvilce se nemohla pořádně nadechnout.

„Nemůžu dýchat,“ vypravila ze sebe.

„To jsou nervy. To se v takových situacích stává.“

„Jak to víš?“

„Protože jsem to už zažil.“

S jeho vysvětlením se spokojila, protože bylo těžké překřičet rachot bouřky a protože Walt vždycky věděl, o čem mluví. Potom přímo nad sebou uslyšeli praskot a obrovskou ránu. Dveře do sklepa zřejmě něco zavalilo. Isabel a Walt se nacpali do malého otvoru pod schody. Sotva se tam vešli, i když si Lady vzala na klín. Ta jí olizovala z obličeje slzy.

Konečně ten rámus začal ustávat. Když už se neozývaly žádné zvuky bouře, vyšel Walt nahoru, Isabel těsně za ním. Zatlačil do dveří, ale nic se nestalo. Zatlačil znovu. Pořád nic.

„Něco na ně muselo spadnout,“ vysvětlil jí.

„Chce se mi čurat.“

„To musíš počkat.“

Bušil do dveří, ale pořád marně. „Asi to budeš muset pustit do kalhot. Je mi to líto, sestřičko.“

Isabel už se začínala bát, že tam zůstanou do konce svých krátkých životů. Že venku nikdo tu apokalypsu nepřežil a že je budou žrát červi a kořeny jim prorostou těly, dokud se nerozpadnou na prach. Celá se třásla a Walt ji chlácholil a hladil po zádech.

„Neboj, brzy nás najdou.“

Lady jí olizovala ruku, ale Isabel se nezmohla na slovo, klepala se a lapala po dechu. Walt šel každou chvíli zatlačit na dveře, ale nic se nestalo. Ona se zařekla, že už se nikdy nenechá uvěznit pod zemí. Radši by příště riskovala střetnutí s tornádem, než tam zůstat pohřbená.

Trvalo víc než hodinu, než se dočkali vysvobození. Hodinu černých myšlenek a ticha. V dálce se ozvaly hlasy a nakonec uslyšeli bušení na dveře do sklepa. „Jste tam všichni tři? Tady je táta.“

„Tati!“ vykřikli současně.

„Na dveře spadl velký strom. A pevně tam drží. Brzy vás pustím.“

Když se dveře konečně otevřely, zaplavilo je oslňující světlo. Tatínek natáhl ruku a vytáhl je ven. Objal je silně jako nikdy předtím. Nevadilo, že ten starý strom byl vzhůru nohama a chyběla jedna strana domu.

„Kde je maminka?“ zeptal se.

„Šla na nákup,“ odpověděl Walt.

Tatínek posmutněl. „Do kterého obchodu?“

„To nám neřekla, ale odešla, zrovna když jsem přišel ze školy,“ odpověděl Walt.

Isabel poslouchala jenom na půl ucha a rychle se otočila. Nevěřila svým očím. Byla tam změť větví a úlomků dřeva a kusů aut a věci, které tam nepatřily. Umyvadlo. Dětský kočárek. Knihovna. Jako kdyby okraj tornáda proletěl přímo nad nimi a nechal půlku domu netknutou a zbytek zlikvidoval.

„Synku, zůstaň tady se sestrou. A nechoďte do domu, dokud se nevrátím. Možná že je nestabilní,“ řekl tatínek a utíkal k autu.

„Maminka bude v pořádku, viď? Obchod je bezpečný, že jo?“ ujišťovala se Isabel.

„Určitě bude. Tatínek se s ní brzy vrátí,“ uklidnil ji.

Zmateně bloumali po dvoře. Nejbližší soused starý pan Owens bydlel asi míli daleko. Isabel, úplně zničená, si sedla a objala Lady. Tatínek se dlouho nevracel, a když konečně dorazil, okamžitě poznali, že se stalo něco zlého. Měl zarudlé oči, jako kdyby plakal. A tatínek nikdy neplakal.

„Děti, vaše maminka se už nevrátí.“

To bylo poprvé, co Isabel Cooperová ztratila nejdůležitějšího člověka v životě.

Kapitola 4

Nápověda

Washington, D. C., prosinec 1942

Zatímco v létě a na začátku podzimu bylo horko, washingtonská zima Isabel pronikala až do morku kostí. Byla horší než u nich doma v Indianě. Choulila se v teplém zeleném kabátě a vlněné čepici a popíjela už třetí kávu. Byla převedena z práce na JN-25, což byl hlavní japonský námořní kód, na Magentu, složitý kódovací přístroj, kvůli kterému některé nejchytřejší hlavy v armádě bouchaly hlavou do zdi.

„Zatím ho nedokázali prolomit Britové ani Němci,“ oznámil jí Rawlings hned první den svým líným jižanským přízvukem.

„Tak proč si myslíte, že nám se to podaří?“

Pokrčil rameny. „Mám takové tušení.“

Ze zkušenosti věděla, že tušení nemá v kryptoanalýze co dělat. Ale mlčela. Byla v týmu nová, tedy skoro neviditelná, což jí ani trochu nevadilo. Byla na to zvyklá. Nebyla úplně neviditelná – s výškou metr sedmdesát pět, havraními vlasy a světle modrýma očima – nicméně raději se držela v ústraní. Podepsalo se na ní, že od dětství ležela v knihách nebo se potulovala sama po lese. Nikdy netoužila po slávě.

Pouze se chtěla pomstít nepřátelům, co sestřelili jejího bratra, který byl shodou okolností také její nejlepší kamarád.

Po pár týdnech práce na Magentě Isabel pochopila, proč je ten přístroj tak těžko zvládnutelný. Její nový malý tým byl nucený sestrojit z ničeho podobnou mašinku. Nikdo ten přístroj neviděl, neviděl dokonce ani jeho nákres, takže vycházeli z útržků zachycených zpráv. Zmíněný přístroj připomínal psací stroj zkřížený s telefonní ústřednou a tvořila ho spousta drátů, knoflíků a ciferníků. Proslýchalo se, že Magenta je ještě tvrdší oříšek než německá Enigma, a ta byla hodně složitá.

Toho odpoledne Isabel litovala, že se ve škole kromě latiny a francouzštiny neučila taky japonsky. Člověk rozhodně nemusí umět cizí jazyk, aby prolomil šifrování, ale pomohlo by to. Jedno z prvních pravidel pro luštitele kódu bylo pochopit, jak funguje konkrétní jazyk. To znamenalo vědět, která písmena jsou nejfrekventovanější, která se spojují do dvojic a do trojic, které samohlásky se spojují s kterými souhláskami a tak dál. Jenže japonština byla úplně jiná než angličtina.

Zírala na skupiny písmen tak dlouho, až z toho šilhala. Znovu se dala do broukání, ale nechala toho dřív, než naštvala spolupracovníky. Zklamaně odložila pero, už počtvrté toho dne, a vstala, aby si udělala pauzu.

U Rawlingsova stolu se zastavila a řekla: „Promiňte, pane. Můžu se venku trochu projít? Potřebuju si vyčistit hlavu.“

To, že potlačovala broukání, zřejmě omezilo její schopnost rozpoznat vzorce, čísla a písmena, které viděla, když zavřela oči, jak se pohybují, přemisťují a posouvají. Pokaždé když se dostala do slepé uličky, procházka jí pomohla uvolnit zablokované myšlení.

„Sněží,“ upozornil ji.

„To mi nevadí. Sníh mám ráda.“

„Tak fajn, ale ať nechytíš zápal plic,“ řekl.

Na promenádu se zvolna snášely sněhové vločky. Na větvích stromů a na všech površích obrácených k nebi už ležela tenká vrstva sněhu. Isabel si přitáhla kabát k tělu a zamířila po Constitution Avenue směrem k Potomaku. Od úst jí šla pára. Záhy kráčela pevným krokem a v duchu viděla písmena. Skupiny po šesti a po dvaceti.

Zatímco námořní kód JN-25 používal čísla, Magenta byl diplomatický kód a skládal se z písmen. Bylo známo, že zprávy, které se dají vyslovit, se doručují levněji, a aby se daly vyslovit, i když jsou to bláboly, skupina potřebuje samohlásky i souhlásky. Šest samohlásek, dvacet souhlásek. Během posledních pár měsíců si Isabelin tým, využívaje znalosti starého šifrování Red, které už rozluštili, všiml šestipísmenného mechanismu. Odpovídal velice dobře frekvenci samohlásek. Jenže stále jim unikalo, jak bylo zašifrováno těch dvacet písmen. Nepomohl jim v tom ani nový přístroj IBM.

Isabel se šourala sněhem jako v transu, až došla k řece a vydala se po pěšině na sever. Od vody přicházela zima, zápach rybiny a motorového oleje. Hlavou se jí velikou rychlostí honila písmena. Šifrovací přístroje přesouvaly písmena pomocí přepínačů nebo rotorů. Z B se mohlo stát F a potom L a nakonec X. Podle toho, kolik cyklů vzorec případně zopakoval. Prošla tisíce možností, ale kýžený úspěch to nepřineslo.

Rawlings vrazil toho rána dovnitř po schůzce s admirálem Williamsem celý rudý a praštil na stůl stohem papírů. Nebýval nikdy takhle rozčílený. „Podle informací se děje něco zásadního mezi Japonskem a Německem. Tohle musíme vyřešit. Včera bylo pozdě.“

Byla taková zima, že už se u břehů řeky tvořil led. Všechny lavičky byly prázdné, v dohledu ani živáčka, což jí vyhovovalo. Stromům a řece její broukání nevadilo, a tak šla zamyšlená, jen okrajově vnímala okolí a soustředila se na své myšlenky. V duchu se jí míhala písmena. Musí existovat nějaký vzorec. Ty cykly se musí opakovat. Někde hluboko uvnitř se jí začala rýsovat hypotéza.

Nejlíp by se to vyzkoušelo, kdyby našli víc než jednu dlouhou zprávu, která byla odeslána ve stejný den a obsahuje stejný šifrovací klíč. A potřebují nějakou nápovědu. Srdce jí bušilo jako o závod, když se otočila a spěchala zpátky.

Námořník u vchodu jako vždycky vyžadoval, ať mu ukáže svůj odznak. Specialista Q.

S červenými tvářemi a zmrzlýma rukama co nejrychleji vběhla dovnitř a zaklepala na skleněné dveře Rawlingsovy malé kanceláře. „Něco mě napadlo,“ řekla a čekala.

Poněkud ho tím zaskočila. „A co?“

„Jestli najdeme aspoň tři dlouhé zprávy odeslané ve stejný den a nějaký klíč, mohlo by se nám podařit Magentu rozluštit.“

Klíč byl řetězec jednoduchého jazyka, o němž se vědělo, že se vyskytuje v zašifrované nebo kódované zprávě a umožňuje dostat se dovnitř. O Japoncích bylo známo, že jsou přehnaně zdvořilí, což často poskytlo Isabel a jejímu týmu vodítko. Mám tu velkou čest informovat Vaši Excelenci a další podobné fráze pocházely z ministerstva zahraničních věcí a byly často v angličtině. To se ukázalo jako nesmírně cenné.

Rawlings na ni chvilku zíral a potom se zeptal: „Tak na co čekáme?“

Isabel spěchala k registratuře v hlavní místnosti, zatímco Rawlings vstal od stolu a oznámil jim: „Potřebujeme najít tři dlouhé zprávy odeslané stejný den, a to ihned.“

Nora a pět dalších dívek, co měly službu, se rozběhly ke skříňkám a začaly bouchat zásuvkami, vytahovat složky a prohlížely si je. Rawlings a Dell, jediný další muž v týmu, se postavili k sobě a připravovali postup. Isabel si moc dobře uvědomovala, že takovou věc už dělali, jenže to nebylo k ničemu. Musela se hodně snažit, aby své vzrušení udržela na uzdě. Na jediný úspěch připadala stovka neúspěchů.

„Dlouhé zprávy jsou skvělé, ale my opravdu potřebujeme nějaký klíč,“ řekla Nora.

Isabel se moc líbilo, jak zkušeně si všechny ženy osvojily žargon kryptoanalytiků. Díky tomu si připadala jako součást klubu chytrých děvčat. Něco takového dosud nezažila. Jediný klub, v němž kdy byla, se skládal ze starého koně, dvou koz a párku kolií.

„Pěkně postupně,“ řekla Isabel, prsty černé od inkoustu.

„Podle mě je to marnost nad marnost. Magenta se nedá rozluštit. Čím dřív se s tím smíříme, tím dřív se můžeme vrátit k práci na JN-25,“ ozvala se vysoká blondýna Anna, která si nikdy nebrala servítky.

„Tak to je teda přístup,“ řekla Nora.

„Není nic špatného na tom, držet se při zemi. Někdo musí,“ namítla Anna.

Anna byla sice výjimečně bystrá, ale na tuhle práci se moc nehodila. Když se něco hned nepodařilo, snadno to vzdala a zaměřila se na něco dalšího. Postrádala trpělivost a vytrvalost a možná větší zápal, který je nezbytný, má-li se člověk stát špičkovým luštitelem kódů.

Po dvou hodinách se trochu uklidnily a začaly pracovat pomaleji a systematičtěji. Ale takhle to tady chodilo. Všichni to věděli, ale stejně bylo těžké nenechat se odradit.

Nora objevila jednu dlouhou depeši z 25. listopadu. Bylo z ní rozluštěno jenom pár slov, takže potřebovali ještě dvě. Rawlings poslal Noru a Anitu do kanceláře 1616, aby jim s hledáním zpráv pomohli. Ani ne za dvacet minut vrazily dovnitř, celé rozpálené.

Nora mávala složkou. „Máme je. Dvacátý pátý listopad, přímo z Tokia.“

Rawlings si uhladil řídký knír a usmál se. „Hergot, dámy. Dobrá práce. A teď ten klíč. Pamatuje si někdo oběžník nebo něco dalšího, co přišlo toho dne?“

„Je to už víc než měsíc, pane,“ ozvala se Anna. „Při vší úctě, od té doby přišly tisíce zpráv.“

Rawlings se na ni přísně podíval a Isabel by přísahala, že teplota spadla o deset stupňů. Všichni se rozprchli po místnosti, kde byly uloženy klíče.

Nora se obrátila na Isabel a potichu, aby to nikdo jiný neslyšel, řekla: „Jestli my – ty – tuhle věc vyřešíš, tvoje šance, že tě převelí do Pearl Harboru, stoupnou o pět procent. Z nuly.“

„Díky, hned se cítím líp,“ odpověděla Isabel.

„Fakt si myslím, že by to mohl být jediný způsob, jak je probrat, aby pochopili, jak jsi skvělá.“

Za nimi Ellen Mary, známá jako nejsystematičtější žena na světě, v tichosti prohledávala svou zásuvku a něco si pro sebe mumlala. Měla téměř fotografickou paměť.

Isabel šla k ní. „Co je?“

„Myslím, že si vybavuju oběžník, který jsem měla toho dne v ruce. Zapamatovala jsem si ho, protože to bylo den před Díkůvzdáním.“

Oběžník byl jednoduchý, když Tokio poslalo zprávy velvyslanectvím zašifrované jak starým přístrojem, tak Magentou. Tyto zprávy měly cenu zlata, protože starý přístroj prolomili, a tak mohli ty depeše rozluštit a následně je porovnat s Magentou.

Zatímco všechny ostatní pátraly nahodile, Ellen Mary vytáhla trochu zmačkaný list papíru, položila ho na stůl a uhladila ho dlouhými bledými prsty. Isabel se naklonila, aby se podívala zblízka. Písmena a klikyháky a další písmena, která byla přeškrtnutá. A datum: 25. listopadu.

„Ty mě nikdy nepřestaneš udivovat, Em,“ pochválila ji Isabel.

Ellen Mary pokrčila rameny. „Jen dělám svou práci.“

Isabel zavolala na Rawlingse i na ostatní. „Em našla klíč.“

Bylo jasné, že je čeká dlouhá noc.

Kapitola 5

Příjezd

Havaj, červenec 1965

Tohle nebylo místo, kde by chtěl někdo postavit hotel. Ta země je divoká a nelítostná a pálí tam nebezpečné slunce. Celé pobřeží pokrývala nekonečná pole ztuhlé lávy, některá z dávnověku a některá z roku 1859. Na velké části nic nerostlo, jen tu a tam strom naditec, kterému se tady říkalo kiawe, nebo občas tráva. Nad celou oblastí se tyčí pět mohutných sopek – Mauna Kea, Mauna Loa, Kohala a Haleakalā za kanálem na ostrově Maui.

Pro Lu to byl domov.

„Víte jistě, že jsme tady správně?“ zeptala se vysoká štíhlá žena, sedící vedle ní na zadním sedadle.

Na letišti Waimea, kde dul silný vítr a pršelo skoro vodorovně, nasedly do nablýskané černé limuzíny, kterou pro ně poslal pan Rockefeller. Lu sotva dokázala potlačit vzrušení, že je tady, ale žena vedle ní okamžitě zavřela oči a usnula. Byla cítit po bonbonech jelly beans a po karamelovém sirupu a vydávala zvuky jako osamělý osel, který má chuť popovídat si. Ale když se blížili na konec Kawaihae Road, probudila se, čilá jako rybička, a prohlížela si pozorně tu pustinu.

Řidič si narovnal zpětné zrcátko a podíval se na Lu. „O tom nepochybujte, slečno Diazová.“

„To musí být nějaký vtip. Vypadá to, že nás napálili,“ nesouhlasila ta dáma.

Slečno Diazová? Lu zaplavil adrenalin. Nenápadně se na svou sousedku podívala. Dlouhé, skoro černé vlasy, uprostřed pěšinka, malý nos. Na sobě měla neformální, ale slušivou bílou průsvitnou halenku, džíny a páskové sandály. Tak tu by tady nečekala. Na letišti byla ještě trochu omámená, a tak si to neuvědomila. Byl to příšerný let. Tlačila se v sekci pro kuřáky vedle muže, kterému bylo odporně cítit z úst. Vlasy jí pořád páchly jako popelník na stole jejího šéfa.

Joni zívla. „I ty krávy vypadají zoufale.“

Stádo dobytka se shluklo kolem plotu z ostnatého drátu. Lu musela souhlasit, že vypadají uboze, jejich oči s dlouhými řasami prosily: Odveďte nás odtud. Když poprvé uslyšela o Rockefellerovu plánu vybudovat golfové hřiště na Kaunaʻoa, napadlo ji: Musel se zbláznit. A nejen golfové hřiště, ale i přepychový hotel. Nehostinný, rozpálený a na konci světa. Jedna věc však hovořila v jeho prospěch.

„Počkej, až uvidíš vodu,“ řekla Lu.

Oceán byl jediný klad této části ostrova. Nebe, nádherně modré jako ve snu. Jenže bylo pozdní odpoledne a každý, kdo se na Velkém ostrově, jak se Havaji přezdívalo, narodil nebo vyrostl, věděl, že v tuto denní dobu bičuje pobřeží vítr.

„Neuraz se, drahoušku, ale připadá mi to spíš jako mořská bouře,“ řekla Joni.

Zpěněné vlny bičovaly břeh.

Lu měla pocit, že musí ostrov bránit. „Ráno zjistíš, že něco tak krásného jsi ještě neviděla. Moře hladké a lesklé jako modré sklo, plné ryb a delfínů a v zimních měsících velryb. Dej mu šanci,“ řekla Lu.

Joni se k ní otočila a zívla.

„Jak to, že toho tolik víš?“ zajímala se.

„Vyrostla jsem v Koně.“

„Jsi host hotelu?“

Lu jí ukázala blok. „Budu psát článek o novém hotelu pana Rockefellera pro časopis Sunset.“

Tahle slova jí nikdy nezevšední.

Joni si ji prohlédla od hlavy až k patám. „Ale jdi, na reportérku jsi moc mladá.“

Jak říkávala tetička H, co je malé, to je dobré. Jako dítě byla na svůj věk malá a měla nepoddajné hnědé kudrny, a tak to kompenzovala tím, že hovořila jako dospělí a vymýšlela si neuvěřitelné báchorky.

„Mysli si, co chceš. A jsem novinářka, a ne reportérka.“

„Jaký je v tom rozdíl?“

„Reportéři podávají zprávy a fakta, my novináři jdeme do hloubky – vyprávíme příběhy.“

„Jak se jmenuješ, slečno novinářko z časopisu Sunset?“ zeptala se Joni. Tvářila se nevinně, ale její hlas vůbec nezněl nevinně.

„Lu.“

„To je zdrobnělina pro Lucille nebo Betty Lou nebo jinou Lou?“

„Pro Luanu. Je to havajské jméno.“

„Ty jsi Havajka?“

„Ne. Portugalka. Z tátovy strany. Rodina mámy je většinou irská.“

Netušila, proč to musela upřesňovat. Vždycky byla hrdá na svoje havajské jméno, ale na pevnině tomu nikdo nerozuměl, a tak si ho zkracovala na Lu, což byl i její pseudonym. Jako přezdívka fungovalo dobře. Nikdo nevěděl, že je žena.

Joni jí podala ruku. „Já jsem Joni Diazová. Mohla bych si tě objednat na zítřejší ranní vykoupání? Něco mi říká, že bys byla dokonalá průvodkyně.“

Lu se zasmála. „Moc ráda bych si s tebou šla zaplavat, ale nejsem turistická průvodkyně. Jsem na služební cestě, takže celou dobu pracuju. Poslali mě sem na poslední chvíli a musím toho spoustu stihnout.“

„Neříkej, že jsi letěla takovou dálku přes Pacifik, abys navštívila nejdražší hotel na světě, a vůbec nic si tady neužiješ?“ podivila se Joni.

Přesně to měla v úmyslu. „Je to můj první velký úkol. Měla jsem štěstí, že mě sem poslali. Byla to náhoda a teď ji musím co nejlíp využít.“

„Luano, kolik ti je? Nevadí, že ti tak říkám, že ne? Je to krásné jméno.“

„Vůbec ne. Je mi dvacet pět.“

„Dovol, abych ti dala jednu radu. Nepracuj tak tvrdě, abys zapomněla na zábavu. Kdysi jsem to zkusila a málem mě to zabilo,“ řekla Joni téměř šeptem.

Joni Diazová nevypadala na víc než na třicet. Asi tak před pěti lety se proslavila svým oduševnělým hlasem a skládáním písní, při nichž lidé plakali. Ženy ji milovaly a muži po ní toužili. Staří lidé ji zbožňovali a děti chtěly být jako ona. Vždycky budila velký zájem. Ale ukrývala v sobě křehkost, která v Lu vyvolávala zvědavost. Nebylo na tom nic zvláštního, protože Lu byla zvědavá na všechno.

Dojeli na konec klikaté silnice a odbočili doleva na rozbitou cestu vedoucí na jih. Joni stáhla okénko do půlky a pustila dovnitř horký vzduch, ale pak ho zase rychle vytáhla. „Kde jsou proboha stromy?“

„Některé kiawe jsou docela velké. Mohla bys je znát jako mesquite. Nebo prosopis pallida.“

Joni se zamračila. „Ještě jednou.“

„To je jejich latinské jméno.“

„Ty umíš latinsky?“

Lu pokrčila rameny. „Ne, ale znám místní rostliny.“

Za několik minut odbočili k oceánu, minuli kamennou zeď s jednoduchým oranžovým květinovým znakem a slovy Mauna Kea. Projeli řadou pandánů a keři buganvíllií a potom křoví a drobivou lávu vystřídalo jasně zelené golfové hřiště. Lu o něm četla a viděla fotografie, ale stejně silně pochybovala, že by se někomu podařilo vybudovat golfové hřiště na lávě. Jak vidno, mýlila se. Projeli golfovým hřištěm ke břehu oceánu, kde jedna jamka dokonce trůnila nebezpečně na útesu. Aby se k němu hráč dostal, musel překonat malou zátoku.

„Golf nehraju, ale připadá mi, že se tady nedá vyhrát,“ řekla Joni.

Ani Lu nehrála nikdy golf. Ten byl pro lidi, co mají peníze, a její rodina nebyla bohatá. Byli to farmáři, kteří byli bohatí na makadamové ořechy, odpolední déšť a pavouky. Silnice se ostře zatáčela doleva k hotelu a všude vládla zeleň, doplněná oranžovými a růžovými odstíny květin.

„Tady máš stromy,“ řekla Lu s jistým zadostiučiněním.

Příjezdovou cestu lemovaly plumérie, delonix královské, banyány a kokosové palmy. Na kruhovém prostranství zastavili za dlouhou řadou automobilů – limuzínami počínaje a zablácenými prorezivělými pick-upy konče. Lu byla silně rozrušená. Tak je skutečně tady. Teď se musí postarat, aby napsala něco chytrého. Co vzbudí pozornost. Něco úžasného.

Přivítaly je dívky s květinovými věnci polibkem na tvář, úsměvem a pozdravem aloha. Nebyly o moc mladší než Lu a ucítila z nich vůni kokosu a vanilky. Vysoký hubený muž je odvedl do vestibulu, kde už se procházelo pár elegantně oblečených hostů. Vychutnávali si drinky, povídali si, opírali se o dřevěné nalakované zábradlí a dívali se na oceán pod nimi.

Chybějící venkovní stěny a spousta rostlin dodávala tomu místu pocit svobody, kde se dá volně dýchat. Rozlehlé atrium uprostřed bylo otevřené do přízemí, kde se k obloze tyčily kokosové palmy. Vzduch byl tak prosycený solí, že by se klidně mohla dát do nádob a prodat.

Lu byla pořád s Joni, která si nasadila velké sluneční brýle. Pár hlav se na ně otočilo, ale ona si jich nevšímala. Navenek působila, že je v pohodě, ale Lu se zdálo, jako kdyby se potýkala s nějakými problémy. Potom někdo zezadu chytil Joni za ruku.

„Promiňte, slečno Diazová, můžu si vás vyfotografovat?“ zeptal se muž v khaki obleku a zvedl drahý canon, který mu zakryl obličej.

Joni ucukla rukou. „Teď ne, prosím.“

Muž stejně stiskl spoušť.

„Heleďte, řekla ne,“ osopila se na něj Lu.

Když dal aparát dolů, rázem jí vyschlo v krku. Černé vlnité vlasy, mezera mezi zuby. Ten muž nebyl nikdo jiný než Matteo Russi. Legenda. Ikona. Pracoval pro časopis Life skoro tak dlouho, jak byla na světě. Možná ještě déle.

„Jste její bodyguard?“ zeptal se a v jeho tmavých očích viděla neústupnost.

Nezmohla se na slovo.

Joni odpověděla za ni. „Ano, je. Teď si prosím najděte někoho jiného, koho budete otravovat.“

Odešly, než stihl něco říct. Lu byla celá pryč z toho nečekaného setkání. Na to, že by odjakživa dala cokoli za to, aby se s ním setkala, na něj neudělala moc velký dojem. Měla vědět, že tady bude. Hotel Mauna Kea Beach byl fotografův sen a pan Rockefeller si přál jenom ty nejlepší. Najednou si tam připadala velice nepatřičně.

* * *

Když Lu otevřela dveře do svého pokoje, přestože byl v nejnižším podlaží a nejspíš nejlevnější na této straně, byla ohromená. To nebyl žádný Holiday Inn. Zářivé oranžové povlečení, nové předložky utkané z listů pandánu, tmavé dřevěné dveře a váza plná růžových proteí a kapradin. Pokoje obrácené k oceánu vedly na západ a bylo z nich vidět na pláž ve tvaru půlměsíce a na modrý obzor za ní. Po oceánu se jí stýskalo nejvíc. Praštila sebou na nejbližší postel, že si zdřímne, jenže byla příliš rozrušená na to, aby usnula.

Pan Rockefeller plánoval ve svém skvělém hotelu tři otvírací akce. Prohlídku pro místní, která už proběhla, další pro havajskou smetánku a nyní pro pár šťastlivců, kteří byli pozváni na celý víkend. Ta druhá prý byla něco jako house party. A třetí byla určená pro malou skupinu velice důležitých osob. Politici a boháči se sjeli z daleka na víkend plný golfu, jízdy na koni, rybaření a popíjení. Lu měla štěstí, že patřila k nim. Seznam hostů byl přísně střežený.

Málem se to neuskutečnilo. Před dvěma dny seděla u stolu a bušila do psacího stroje, kterému zaskakovalo O, když přišel šéfredaktor Rusty Styles a z nosu vypouštěl kouř.

„Kde je tvůj šéf?“ zeptal se.

„Myslím, že je v Berkeley, kde hledá protestující nudisty.“

Její vedoucí Joe, který měl na starosti kulturní rubriku, šel vždycky v časopise až na doraz.

„Sakra, potřebuju ho.“

Lu to povzbudilo. „Můžu vám nějak pomoct?“

„Sid se vyboural na kole a zlomil si klíční kost, takže nemůže jet do Napy. Místo něj posílám Joea,“ řekl.

„Joe zítra odjíždí na Havaj.“

„To ani náhodou. Teď musím najít někoho, koho pošlu na Mauna Keu, a už mám podstav.“

Joe by asi nebyl spokojený, ale tahle příležitost Lu zvedla ze židle. „Vyrostla jsem na Havaji. Co kdybyste tam poslal mě?“

„Proč bych to dělal?“

„Zaprvé ten ostrov znám. Můj strýc a já jsme sbírali sůl po skalách, kde stojí hotel. Taky tam teď pracuje, takže mi může určitě dát informace zevnitř. A…,“ řekla a udělala dramatickou pauzu. „Umím nazpaměť knihu Marka Twaina Jak jsem se protloukal na Sandwichových ostrovech a už mám stovky nápadů na články.“

Nebyla to úplně pravda – to o Marku Twainovi. Ale o nápadech na články nelhala. Překvapilo ji, jak moc tam najednou chtěla jet. Na pevnině je sice víc příležitostí, ale pořád si tam nepřipadala jako doma. Přestože si to tolik přála. Voda byla studená, lidi jiní a byla tam cítit vůně borovic a v zimě smog. Nějak se tam necítila šťastná.

Styles si posunul nahoru brýle s černými obroučkami a pátravě si ji prohlížel. „Slíbil jsem Rockefellerovi, že mu pošlu někoho ostříleného.“

Nahrál jí na smeč.

„Pan Rockefeller zaměstnává ženy, kdykoli je to možné. Určitě by souhlasil.“

„Jak to víš?“

Z tónu jeho hlasu poznala, že ví, že to je pravda.

„Ovládám všechno, co je známo o něm a o jeho novém hotelu. Joe mě pověřil, abych mu pomohla s přípravou.“

Promnul si bradu. „Bez urážky, ale vypadáš jako středoškolačka. Nehodíš se tam a jsi hrozně nezkušená,“ namítl.

„Řekl jste, že někoho potřebujete. A já jsem někdo. Umím psát a znám ten ostrov. Dejte mi šanci. Prosím, pane Stylesi.“

„Nikdy jsi nepsala hlavní článek.“

„Jak to vypadá, nemáte jinou možnost.“

Uplynuly dva dny a je tady a už se spřátelila s Joni Diazovou, a to víkend ještě ani nezačal. Na stole leží program a Lu se ho učila nazpaměť, zatímco posuvnými skleněnými dveřmi foukal od moře vítr a šimral ji na kůži.

Kéž by si mohla promluvit s Dylanem a říct mu, jak to zatím probíhá. Umřel by, kdyby věděl, že tady je Matteo Russi, chová se arogantně a nejspíš by oba ztrapnil. Russi byl idol jejího kamaráda celou dobu, co ho znala, což byly přesně dva roky a jeden měsíc. Netušila, jak si to pamatuje. Vzpomínka na Dylana ji zahřála jako teplé ranní slunce. Jen se to odehrálo uvnitř ní. Poslední dobou se jí to stávalo čím dál častěji a byla z toho nesvá.

Poprvé se setkali na pláži v Pacifice. Kochala se pohledem na oceán, když z vody vyšel Dylan se surfem Dukea Kahanamokua a kolem krku měl věnec z chaluh. Lu se ho zeptala, kde ten surf vzal, a on jí odpověděl, že jeho táta toho dne plaval s Dukem. Pověděla mu, že je z Havaje, a on ji jako správný novinář zasypal otázkami. Za chvíli spolu seděli v kavárně, pili kávu a poslouchali Petea Seegera. Byl vtipný a milý a měl oči jako hluboké moře. Možná proto se tam cítil jako doma.

Teď byla na Havaji bez něj, protože měl odjet do Vietnamu. Nepřipadalo jí to spravedlivé, jenže kdy je život spravedlivý?

Kapitola 6

Vzorec

Washington, D. C., 1942

Celý tým odešel spát o půlnoci, ale druhý den ráno tam byl první. Isabel a Nora šly pět bloků do práce ještě za tmy. Byla dost zima. Na velitelství vojenských námořních sil nefungovalo topení, a tak si musely nechat kabáty, čepice a rukavice. Nora vařila první kávu a drkotala zuby.

„Nemůžu se dočkat, až se přestěhujeme do nových bytů v Mount Vernonu,“ řekla.

„Buď tam, nebo do Pearlu,“ prohlásila Isabel.

Nora se na Isabel podívala a položila jí ruku na rameno. „Chápu, proč chceš odejít, ale on už se nevrátí, drahoušku. A nemá smysl, abys tam jela a nechala se zabít. Havaj teď není bezpečná.“

„Já vím. Ale cítím, že nebudu mít klid a nebudu se moct posunout dál, dokud se tam nepodívám a neuvidím to na vlastní oči.“

„Záleží na tom, co děláme tady ve Washingtonu,“ řekla Nora.

Samozřejmě měla pravdu. Nora ztratila přítele první měsíc války a rozuměla Isabel, že se chce pomstít nepříteli. Ale všichni měli důvod truchlit, jak řekl kaplan. Všichni pokračovali dál nebo taky ne. Podle uvážení.

Isabel s velkým hrnkem kávy v ruce seděla u stolu a dívala se na papír. Snažila se vyčistit si hlavu. Rawlings nakopíroval zprávy a klíč na čistý list a rozdal je všem na ranní směně. Včera to byla katastrofa. Hodiny zírala na písmena, ale neobjevila žádné vzorce. Dnes je však nový den.

Někdy trochu trvalo, než se člověk dostal do správného rozpoložení. U Isabel to znamenalo civět nějakou dobu do prázdna a vyhnat z hlavy všechny myšlenky. Tolik se nesnažit. Nehledat nic konkrétního. Jen se koukat. Dopoledne uběhlo se spoustou kávy a koblih. Teprve před obědem se jí konečně zahřály ruce.

Deset skupin písmen na šířku a zabíraly celou délku stránky. JSOUX EXYEP RDETJ GAMPV. Isabel se na ně neustále dívala, nakonec si vybrala éčka, která jí připadala zajímavá. V půlce stránky ji cosi upoutalo. Přeskočila na druhou stránku a další zprávu. Přejela ji očima a rychle si označila opakování. Než si to uvědomila, broukala si, jako kdyby tam byla sama.

„Nech toho,“ okřikla ji Anna.

Jenže Isabel ji skoro neslyšela. Tady byl vzorec. Tím si byla jistá. Rozbušilo se jí srdce. Tužkou začala kroužkovat shodná písmena v obou zprávách a v klíči. Na nové stránce našla další dvě shody. A další na té následující.

Panebože, mám to!

Pro jistotu to ještě třikrát zkontrolovala. Měla příjemný pocit jako po čerstvém javorovém sirupu. Rozhlédla se, najednou celá nesvá, že si všichni určitě všimli, jak je rozrušená. Jenže všichni si soustředěně něco zapisovali. Rawlings byl ve své kanceláři a houpal se na židli. Vždycky když to dělal, obávala se, že každou chvíli spadne. Byl tam i Dell a další chlápek. Netušila, o čem se baví, ale podle toho, jak se Dell smál, to nemohlo být o práci.

Uhladila si vlasy a vstala. Vzala svoje papíry, přitiskla si je na prsa a kráčela mlčky místností. Nikdo si jí nevšímal. Místo zaklepání mávla na Rawlingse a ukázala na papír.

Rawlings si narovnal židli a pozval ji dál. „Co máš?“

Snažila se uklidnit, ale třásly se jí ruce. „Myslím, že jsem možná něco objevila, pane. Nějaký vzorec.“

Vešla dál a položila mu papíry na stůl. Jako by jí projela elektřina. Následek rozrušení. Muži to museli vycítit, protože na chvilku bylo v kanceláři ticho, že by byl slyšet upadnout špendlík. Tito muži se zabývali luštěním kódů roky, dokonce desetiletí. A teď na ni hleděli s takovým očekáváním, až se jí zadrhlo hrdlo.

„Nevím přesně, jak se to stalo, ale všimla jsem si něčeho s éčky,“ ukázala na místa, kde se ten vzorec objevil. Všichni se naklonili nad stůl. Rawlings klepal nohou jako blázen. „Prověřila jsem to třikrát. Vychází to,“ řekla.

Rawlings znovu prolistoval papíry a otáčel je čím dál rychleji. Isabel sledovala, jak pomalu rudne. Když se dostal k poslednímu, vyskočil a odkopl přitom židli.

„Máme to! Máme to! Sakra, Isabel to dokázala!“ křikl na ostatní děvčata.

Isabel stála bez hnutí a nezmohla se na slovo. Nikdy nezažila, že by na velitelství vojenských námořních sil někdo takhle projevil emoce. To se v tomhle přísně tajném, vážném světě zkrátka nedělo. Všichni, co měli službu, se nahrnuli dovnitř a shlukli se kolem těch papírů.

Rawlings zařval: „Někdo dojděte pro Feinsteina a řekněte mu, že je to naléhavé.“

Nora odešla a Rawlings je odvedl k zasedacímu stolu. Potom zmizel a vrátil se s láhví staré skotské, která stála zaprášená na jeho horní polici. Postavil dvě sklenky. „Jestli si něco zaslouží přípitek, tak určitě tohle.“

Za pár minut vešel major Feinstein. Tento impulzivní muž s brýlemi a úzkým knírkem kráčel dešifrovacím oddělením spadajícím pod kancelář náčelníka námořních operací, 20. divizi kanceláře námořní spojovací cesty, sekce G, utajeného provozu. Přítomní se rozestoupili, aby mohl projít. Byl sice zamlklý a rezervovaný, nicméně do tohoto programu přivedl ženy. Možná to mělo něco společného s tím, že jeho manželka byla ještě nadanější než on, nebo prostě jen s tím, že na federálních úřadech bylo k dispozici víc žen. Ať tak či tak, všechny dívky ho uctívaly a zároveň se ho bály.

„Slečna Jenkinsová tvrdí, že máte něco nového,“ řekl přísně.

Isabel zaskočilo, že má tmavé kruhy pod očima a nažloutlou pleť. Bylo známo, že Feinstein je na pokraji zhroucení. Stres z práce.

„Slečna Cooperová prolomila dvacítky.“

Fensteina to ohromilo. „Víte to jistě?“

Najednou Isabel poprvé zaváhala. Co když udělala chybu a není to žádný vzorec. Koneckonců proč na to nepřišel Feinstein, jeho žena nebo stovka dalších, co na tom pracují? Existovalo tolik hypotéz.

Ale Rawlings odpověděl: „Na sto procent.“

„Musím si to prohlédnout.“

Rawlings kývl na Isabel. „Rychle mu to ukaž.“

Podlomila se jí kolena. „Ano, pane.“

Přišel ke stolu. Opět ukázala body, které zakroužkovala, a vysvětlila, co objevila. V tichu najednou teplé místnosti se mu zrychlil dech. Než dokončila výklad, málem hyperventiloval. Opřel se o předloktí a tiskl se čelem na dřevo. Nora vrhla na Isabel ustaraný pohled.

Po chvíli napětí zvedl hlavu, sundal si brýle a utřel si oči. „Slečno Cooperová, blahopřeju vám ke skvěle vykonané práci. Máme tady počátek, který jsme hledali posledních šest měsíců. To je ohromné.“

Isabel cítila, jak jí hoří tváře. „Není to jen moje zásluha, pane. Všichni tady nějak přispěli,“ odpověděla.

Rawlings nalil skotskou, podal sklenku Feinsteinovi a řekl: „Na vytrvalost a urputnost a na skvělé ženy. Hajzlové z Osy nebudou tušit, odkud to dostali.“

Ozval se radostný pokřik.

Feinstein se přidal a řekl: „Ani slovo o tom se nesmí dostat mimo tuto místnost. Předám to jen těm, co to musí vědět. Kdo neposlechne, exemplární trest ho nemine. Za vlastizradu.“