Copyright © Tom Felton, 2022

First published as Beyond the Wand in 2022 by Ebury Spotlight, an imprint of Ebury Publishing. Ebury Publishing is part of the Penguin Random House group of companies.

Translation © Daniela Reischlová, 2022

Front cover photograph © Joseph Sinclair, Camera Press London

Back cover photographs licensed by Warner Bros. Entertainment Inc.

Author photograph © Getty Images / Gisela Schober / Contributor

Cover design © Lucie Stericker / Studio 7:15

Interior & endpapers photographs © Tom Felton

All rights reserved.

ISBN 978-80-7252-965-0

Věnováno mudlům,

díky kterým jsem tam,

kde jsem.

Předmluva

od Emmy Watsonové

Také máte v životě člověka, díky kterému se cítíte být viděni? Člověka, který je nejrůznějšími způsoby svědkem všeho, co se kolem vás děje? Člověka, který ví – skutečně ví –, co se vám děje a čím si procházíte, aniž byste mu to museli říkat?

Pro mě je tím člověkem Tom Felton.

Jak se dočtete v této knize, náš vztah nezačal zrovna nejlépe. Když jsme se poprvé potkali, byla jsem pošahaná a pravděpodobně dost otravná devítiletá holka, která za ním všude chodila jako štěně a zoufale toužila po jeho pozornosti. Ale jak Tom tak výřečně, krásně a velkoryse napsal v této knize, naše přátelství tím neskončilo. Díkybohu přetrvalo a vzkvétalo.

Kdyby šlo všechny příběhy o Harrym Potterovi scvrknout do jediné myšlenky (kterých je ovšem tolik, že tohle je opravdu velké zjednodušení), jistě by to byla hodnota přátelství a skutečnost, že bez něho nelze dosáhnout ničeho, co má opravdový význam. Přátelé jsou základním pilířem lidské existence a já jsem nesmírně vděčná, že v zásadních okamžicích svého života jsem měla Toma, který mě vždycky dokáže povzbudit a pochopit. Naše přátelství mi umožnilo překonat některé z nejnáročnějších a nejvíc sebezpytujících okamžiků mého života.

Ale už dost o mně. Tato kniha je o Tomovi, který má srdce velikosti planety. Nic podobného jsem u nikoho nikdy nezažila, snad s výjimkou jeho maminky Sharon. Faktor Feltonových je skutečný. V této knize se také dočtete spoustu věcí o Tomovu bratru Chrisovi, který se na natáčení Harryho Pottera pravidelně objevoval a který je jedním z nejzábavnějších lidí, co znám. Celá rodina Feltonových je výjimečná a Tom, který je nejmladší ze čtyř bratrů, zdědil jejich laskavost a skromnost.

Což znamená, že když se setkáte s Tomem, setkáte se se skutečným Tomem. Ne u všech herců tomu tak bývá. Většina z nich si při setkáních s veřejností nasazuje masku jiné osoby. Jako by přecvakli vypínač: jsou velmi profesionální, jde jim to extrémně dobře a člověk, se kterým se právě zdraví, nikdy nepozná rozdíl. Ale není to jejich skutečné já. Je to nacvičená rutina. Tom tohle nedělá. Tom je vždycky Tom. Žádný vypínač nepřecvakává. Žádný totiž ani nemá. Tom je zkrátka vždycky sám sebou. Ke svým fanouškům a širší komunitě okolo Harryho Pottera je neuvěřitelně velkorysý. Jeho speciální schopnost, díky které se cítíte být viděni, se vztahuje na všechny. Ve filmech sice hrál neurvalce šikanujícího ostatní, a možná se tak někdy i opravdu cítil, ale věřte mi, že ve skutečnosti je pravým opakem. Je tvůrčí, citlivý a upřímný. Je člověk, který chce milovat všechno a všechny.

Sokrates řekl, že život nepodrobený zkoumání nemá cenu žít. Když vidím, jak upřímně Tom v této knize reflektuje svůj život a zkušenosti, znovu mi to připomíná, jak obrovským sebeuvědoměním oplývá. Dokáže si ze sebe dělat legraci, stejně jako se vracet a znovu prožívat okamžiky svého života, které pro něho byly obtížné a bolestné. Tom kráčí po cestě, jejímž cílem je pracovat sám na sobě, a já musím souhlasit se Sokratem, když řeknu, že jedinými lidmi jsou pro mě právě lidé kráčející po této cestě. Ale Tom zašel ještě o krok dál než většina ostatních: rozhodl se tuto cestu sdílet s námi, svými čtenáři. A to je od něho opravdu velkorysé, zejména v našem světě plném sociálních médií a okamžitých zpráv, kde je kvůli polaritě názorů opravdu intenzivním zážitkem se před ostatními odhalit tak, jak to udělal on. Naším cílem by měl být skutečný a pravdivý život podrobený zkoumání a Tom to tak zjevně chce.

Stejně jako Tom i já mám potíže vysvětlit lidem skutečnou povahu našeho propojení a vztahu. Už víc než dvacet let se speciálním způsobem milujeme a já už ani nedokážu spočítat, kolikrát mi lidé řekli: „Určitě jste se museli někdy opilí muchlovat, aspoň jednou!“ „Určitě jste se líbali!“ „Mezi vámi musí něco být!“ Ale náš vztah je mnohem hlubší. Je to jedna z nejčistších forem lásky, kterou si dovedu představit. Jsme spřízněné duše a vždycky si navzájem kryjeme záda. A vím, že vždycky budeme. Jsem celá naměkko, jen na to pomyslím. Někdy je těžké žít ve světě, kde vás lidé tak rychle odsoudí, kde pochybují o vašich slovech, zpochybňují vaše úmysly. Tom nic z toho nedělá. Vím, že i kdybych udělala chybu, pochopí, že mé úmysly byly dobré. Vím, že mi bude vždycky věřit. I kdyby se jednalo o situaci, o které nebude vědět všechno, nikdy nebude pochybovat o tom, že jsem to myslela dobře a snažila se, jak nejvíc to šlo. Tohle je skutečné přátelství a být někým takto viděna a milována je jedním z největších darů v mém životě.

Vždycky jsme sdíleli lásku ke slovům, zájem o to, jak slova lépe použít, abychom se mohli vyjádřit. Jsi básník, Tome. Způsob, jakým uvažuješ a jakým vyjadřuješ věci, je krásný, okouzlující, zábavný a vřelý. Jsem nesmírně ráda, že jsi napsal tuto knihu a rozhodl se sdílet ji s námi. Je to radost a dar. Svět má štěstí, že tě má, ale já jsem ještě větší klikařka, že jsi mým přítelem.

Chapeau, kousku mé duše. A gratuluju.

Emma Watsonová

Londýn, 2022

1
Nežádoucí osoba
č. 1
aneb
Dracova první
potyčka
se zákonem

Řekněme si to na rovinu, na tenhle okamžik nejsem zrovna nejpyšnější. Mamka tenhle příběh dokonce ani nezná. Takže promiň, mami.

Je rušné sobotní odpoledne v živém anglickém městě. Zákazníci se honí za svými záležitostmi a hrozny puberťáků se poflakují po nákupních centrech a dělají, co puberťáci obvykle dělávají. Hubenému čtrnáctiletému klukovi s bledou kůží a odbarvenými vlasy, který v hloučku svých kamarádů lelkuje poblíž, nikdo nevěnuje pozornost. Tím klukem není nikdo jiný než já a s politováním se vám musím přiznat, že jsme mysleli na lumpárny.

Možná si řeknete – a rozhodně budete mít pravdu –, že vzhledem k mému snadno rozpoznatelnému blonďatému sestřihu mi museli všichni radit, ať se vyhýbám průšvihům. Možná si myslíte, že průšvihy byly na mém seznamu priorit hodně nízko. Jenže se ukazuje, že normální puberťáci ne vždy dělají to, co je správné, a už vůbec ne to, co je rozumné. A já se ze všech sil snažím dělat právě to – být normální puberťák.

Což není vždycky tak snadné, když je vaším alter egem čaroděj.

* * *

Tento příběh se odehrál v rané fázi mé čarodějnické kariéry, mezi natáčením prvního a druhého filmu o Harrym Potterovi. Cílem našeho zájmu byl obchod s hudebními deskami HMV v Guildfordu v hrabství Surrey, splněný sen každého puberťáka. Bývalo běžné, že děti vytahovaly cédéčka z obalů, strkaly si je pod bundy a vynášely je tak z obchodu, takže pro nebohou ostrahu pochodující uličkami a vyhlížející uličníky, kteří nemají za lubem nic dobrého, představovaly neustálou výzvu. Ovšem tuhle konkrétní sobotu si moje parta vyhlídla něco mnohem cennějšího než jen pouhá cédéčka – DVD „dospělého“ charakteru, které si ani jeden z nás nemohl koupit, protože jsme na to ani zdaleka nebyli dost staří. Když si na to vzpomenu, hned s sebou cuknu. Popravdě řečeno jsem se v duchu cukal už tenkrát, ale nechtěl jsem to dát najevo. Rozhodně jsem nebyl žádný andílek, ale ani iniciátor. Jen jsem se snažil zapadnout mezi děcka, co jsou „v pohodě“, a dokonce i vůdci naší klukovské partičky se zdráhali spáchat takto závažný přečin, který s sebou nesl potenciál extrémního ztrapnění.

A právě proto jsem se dobrovolně nabídl, že do toho půjdu.

Jakožto své čtenáře vás musím upozornit, že jsem nebyl nijak protřelý. Ačkoli se mi potily dlaně a srdce mi bušilo jako o závod, do obchodu jsem vešel s nesnesitelnou nenuceností. Bývalo by bylo rozumné najít objekt našeho zájmu, vytáhnout ho z obalu a co nejrychleji z obchodu zase zmizet. Možná, že kdybych projevil trochu víc zmijozelské prohnanosti, udělal bych přesně tohle. Jenže já to neudělal. Namísto rychlé a delikátní krádeže jsem ono DVD našel a pak ho začal sledovat. Musel jsem tou uličkou projít tam a zase zpátky snad padesátkrát, až mě v neblahé předtuše začala mravenčit kůže. Dokonce jsem požádal náhodného nakupujícího, jestli by mi to DVD nemohl koupit, abych mohl před členy partičky, co byli v pohodě, předstírat úspěch. Onen neznámý mě zcela oprávněně odmítl a já DVD dál sledoval a procházel uličkou sem a tam.

Sem a tam…

Sem a tam…

Musela uběhnout nejmíň hodina. Upřímně pochybuju, že by se našel byť jediný člen ochranky, který si mě ještě nestačil všimnout. Jestli v onom nejneschopnějším zlodějíčkovi na světě někdo poznal kluka z filmů o Harrym Potterovi, netuším. Ale jedno vím určitě: můj účes byl velmi nápadný, ne-li přímo divný. Fungoval jako maják, takže pro mě bylo nemožné splynout s okolím.

Přál jsem si, abych se býval dobrovolně nepřihlásil. Věděl jsem, že to byla blbost, ale nedokázal jsem skousnout představu, že bych stáhl ocas a vypotácel se z obchodu s prázdnýma rukama, a tak jsem se nakonec zhluboka nadechl a šel na to. Předstíral jsem, že se dívám na strop, a zpocenými třesoucími se prsty jsem neobratně strhl bezpečnostní štítek, vytáhl z plastové krabičky lesklý disk, strčil si ho do kapsy a urychleně vyrazil k východu.

Dokázal jsem to! Venku jsem zahlédl svou partičku a významně na ně mrkl. Cítil jsem, jak jsou nadšení.

A pak… pohroma!

Sotva jsem vyšel z obchodu, obklopili mě tři urostlí členové ochranky. Se sevřeným žaludkem mě slušně, leč neústupně eskortovali zpátky dovnitř. Svěsil jsem hlavu a prošel uličkou hanby, ve kterou se pro mě obchod změnil – všichni se na mě dívali a já zoufale doufal, že mě nikdo nepozná. Naše postavy sice tenkrát ještě nebyly tak ikonické, ale mohlo se to stát. Ochranka mě zavedla do malé kukaně v zadní části obchodu, kde se nade mnou všichni s vážnými výrazy sklonili a požádali mě, abych jim ukázal obsah kapes. Bojácně jsem jim DVD předal a prosil je, spíš žadonil, aby neudělali to, co by celou tuhle politováníhodnou eskapádu ještě desetkrát zhoršilo. „Prosím,“ škemral jsem, „prosím, neříkejte to mamince!“ Kdyby to mamka zjistila, to ponížení by bylo nesnesitelné.

Mamince to neřekli. Ale postavili mě ke zdi, vytáhli polaroid a vyfotili si můj obličej. Fotku pak pověsili na stěnu, kde jsem se stal součástí galerie ničemů, protřelých kriminálníků, kteří se pokoušeli krást v obchodě s deskami. Taky mi řekli, že mám doživotní zákaz vstupu. Do obchodu HMV jsem už nikdy neměl vkročit.

A já po tom ani v nejmenším netoužil. S rudými tvářemi jsem z obchodu vystřelil, jak nejrychleji to šlo, a ani jednou se neohlídl. Mí kamarádi vzali při pohledu na ochranku roha, a tak jsem jel sám vlakem domů, abych si tam někde zalezl.

* * *

Jak dlouho asi ta fotka blonďatého Toma na stěně obchodu HMV visela? Kdo ví? Možná, že tam ještě pořád je. Ale celé následující týdny jsem byl vyděšený k smrti, že se o téhle mé hloupé nerozvážnosti dozví společnost Warner Brothers nebo někdo od novin. Nikdy jsem se o tom nikomu ani slovem nezmínil, ale co by se stalo, kdyby mě někdo na té policejní fotce poznal? Vyhodili by mě? Terorizoval by v příštím filmu Harryho, Rona a Hermionu nějaký jiný Draco? Stala by se trapná povaha mé potyčky se zákonem zábavnou potravou pro veřejnost?

Jak už jsem řekl, usilovně jsem se snažil být obyčejným puberťákem. A myslím, že ve většině ohledů, a dokonce i navzdory tomu, co mě v budoucnu čekalo, jsem si vedl celkem dobře. Ale když vyrůstáte na očích veřejnosti, existuje jen tenká hranice mezi tím, co to znamená být normální a být nezodpovědný. Onoho sobotního odpoledne jsem jednoznačně hranici překročil. A přestože mladý Tom Felton nebyl žádný Draco Malfoy, nebyl ani žádný světec. Možná, že právě díky tomu jsem tu roli získal. Ale to už nechám na vašem posouzení.

* * *

Jo, a na to DVD jsme se nikdy nepodívali.

2
Má mudlovská
rodina
aneb
rodinné
nedochůdče

Draco Malfoy, postava, jejímž ztvárněním jsem se nejvíc proslavil, byl pouhé dítě, které se narodilo do chladné a kruté rodiny. Má vlastní rodina nemohla být odlišnější. Je úzce semknutá, milující, chaotická a podporující a představovala středobod mého raného života. Jsem nejmladší ze čtyř bratrů, a ještě než vás seznámím s maminkou a tatínkem, chtěl bych vám říct něco o mých třech sourozencích. Každý z nich mě zásadním způsobem ovlivnil, a to v mnoha různých ohledech, a nebýt jich, vyrostl by ze mě úplně jiný člověk.

Mí bratři by vám s radostí řekli, že jsem nedochůdče rodiny. Alespoň tak to vždycky, byť laskavě, říkávali mně. (Myslím, že to bylo myšleno jako vtip, ale víte přece, jak to mezi bráchy chodí.) Jsem z nás čtyř nejmladší. Jonathan, Christopher a Ashley se narodili v krátkém sledu po sobě, tři kluci v rozmezí čtyř let. Pak měla maminka šest let oddechu, než jsem se 22. září 1987 narodil já. Takže od chvíle, kdy jsem přišel na svět, jsem měl tři starší bratry, kteří dělali, co mohli, aby udrželi můj zadek mimo gauč a mé prsty mimo ovládač na televizi. Tři starší bratry, kteří mě s láskou šikanovali. Tři starší bratry, kteří v jednom kuse žertovali o tom, že jsem narodil tak pozdě ne proto, že to mé rodiče napadlo až později, ale protože jsem syn mlékaře. (Tehdy byli, a pořád jsou, o hodně větší než já. Všichni měří přes metr osmdesát a jsou jako hory.) Zkrátka tři starší kluci, kteří se postarali, abych stál nohama pevně na zemi – což pro dítě, které se zrovna chystalo zahájit kariéru čaroděje, hádám, nebylo vůbec špatné.

Mí bratři mi neříkali jen „nedochůdče“. Když měli zrovna velkodušnou náladu, oslovovali mě „červe“. Ale všechno nebylo jen zlé. Během mého neobvyklého dětství na mě každý z nich měl také ohromně kladný vliv, byť každý z nich trochu jinak.

Jonathan, kterému říkáme Jink, je nejstarší a tenkrát to byl právě on, kdo mi šel jako první příkladem a ukázal mi, že je fajn mít vášeň pro umění. To Jink měl na stěně pověšený plakát kapely Oasis a schovával ve svém pokoji černou kytaru Stratocaster, respektive její napodobeninu. Zajímal se o hudbu, zpěv a herectví, tedy o činnosti, ke kterým spousta dětí není zrovna dvakrát vybízena. A já mohl dopadnout stejně, nebýt Jinka. Když jsem byl ještě hodně malý, docházel na hodiny herectví a my jsme se s rodinou chodili dívat na jeho představení. Hrály v nich jenom děti, žádnému z nic nebylo víc než raných náct a řekněme si to upřímně, nebyla to žádná vybroušená profesionální představení. Jink se teď živí jako chiropraktik – promarněný talent, jak mi často připomíná –, ale zároveň je pořád velice kreativní. Pamatuju si, jak jsem ho viděl hrát v muzikálech jako Jižní Pacifik, West Side Story, Frajeři a saze a v nezapomenutelném představení Malý krámek hrůz. A právě při tom, když jsem seděl v publiku s vykulenýma očima, dostal jsem jednu důležitou a formující lekci, totiž že věnovat se těmhle činnostem není divné a navíc to vypadá jako zábava. Vidět svého velkého bráchu na jevišti mě naučilo, že je v pořádku chtít hrát, ať už si o tom ostatní myslí cokoli.

Takže díky, Jinku, to se povedlo. A tím se dostáváme k bratrovi číslo dva.

Chris? Ten byl pravý opak. „Hraní je pruda, brácho! Tancovat? Trhni si!“

Chris je druhý nejstarší ze čtyřlístku Feltonových a pravděpodobnost, že by si na sebe kdy vzal růžový trikot a předstíral, že je dobrá víla, je asi tak stejně velká, jako že by skutečně vzlétl. Což je vážně škoda, protože mi můžete věřit, že v růžové baletní sukýnce by vypadal senzačně. Zatímco Jink je o něco vnímavější vůči emočním změnám odehrávajícím se u jeho blízkých, u Chrise hned vidíte, co dostanete. A proto je možná nečekané, že právě ke Chrisovi jsem měl během let s Harrym Potterem ze všech bratrů nejblíž. To on se o mě staral, držel mě nohama na zemi a měl na náctiletého Toma největší vliv. Chris mě doprovázel během natáčení dvou a půl filmu. Říkám sice doprovod, ale ve skutečnosti mám na mysli, že spával v mém přívěsu a bohatě využíval cateringu, který byl v ateliérech k dispozici zdarma, ale o tom víc později. Pro teď stačí říct, že Chris nebral své povinnosti gardedámy tak docela vážně. Celkem pravidelně se stávalo, že jsme kolem osmé hodiny večer opustili ateliéry a přes hodinu jeli autem do místní rybářské oblasti. Tam jsme si postavili stan, nahodili pruty a užívali si noční rybaření. V šest ráno jsme pruty vytáhli, posbírali si věci, (lehce zablácení) zamířili zpátky do ateliérů a před všemi těmi milými lidmi z Warner Brothers předstírali, že jsem celou noc prospal doma. Takže jestli máte pocit, že Draco čas od času působil poněkud bledě, nemohou za to jen maskérky.

Byly časy, kdy jsem si byl jistý – hádám, že stejně jako většina jiných lidí –, že to bude bezpochyby Chris, kdo se stane nejslavnějším Feltonem. A čímže se měl proslavit? Byl jedním z nejnadějnějších anglických rybářů specializujících se na lov kaprů. Rybáři specializující se na chytání kaprů jsou velice soudržná komunita a Chris mezi nimi vynikal jako ten, koho stojí za to sledovat. Několikrát se dostal na titulní stránku rybářských magazínů Carp Talk a Big Carp, když chytil nějakou známou rybu v nějakém známém jezeře, což mi přidávalo body u mých vrstevníků, kteří se také zajímali o rybaření. Všichni k Chrisovi nesmírně vzhlíželi a já jsem byl díky své spojitosti s ním rozhodně považován za víc cool týpka. A jelikož jsem k němu vzhlížel i já, chodívali jsme společně rybařit prakticky kdykoli jsme měli volno. Muselo pro něho být těžké, když nám Potter všem změnil život – v jednu chvíli byl Chris známý jako jeden z nejlepších britských rybářů, a pak mu najednou všichni začali říkat brácha Draca Malfoye a pokřikovat na něj: „Vzhůru na koště, kámo!“ Chris se s tím ale hravě vypořádal a přes všechno, co mě v dětství potkalo, zůstal během mého dospívání mým skutečným hrdinou. Seznámil mě se spoustou hudby – Bob Marley, Prodigy, Marvin Gaye a 2Pac –, ze které se stala jedna z mých celoživotních vášní. A seznámil mě i s dalšími méně nevinnými kratochvílemi. Ale k tomu se ještě dostaneme. Z rybaření se ovšem stala naše posedlost.

Díky Chrisovi jsem byl pravidelným návštěvníkem rybářského klubu Bury Hill Fisheries v Surrey, a během velmi raných dní natáčení Harryho Pottera jsem tam měl dokonce víkendovou brigádu, kterou jsem vzal výměnou za přilepšení ke kapesnému a příslib rybaření zdarma. Mým hlavním úkolem bylo pomáhat s parkováním, takže jsem každou sobotu a neděli v šest hodin ráno naváděl dychtivé rybáře na maličké parkoviště a Malfoyovy na blond odbarvené vlasy jsem při tom schovával pod rybářskou čapkou. Poté jsem zhltnul slaninový sendvič a s hnědou koženou brašnou plnou mincí jsem vyrazil na obchůzku kolem jezera, abych rybářům prodával lístky.

Asi bych měl říct, že jsem nebyl zrovna nejsvědomitější zaměstnanec. Jednou jsem se vrátil do Chrisova bytu, abych mohl sledovat důležitý zápas v boxu, který se ve Spojeném království vysílal ve čtyři hodiny ráno. Byl jsem tak natěšený, že se mi podařilo zůstat vzhůru přesně do chvíle, než zápas začal. A přesně v tu chvíli malý, drobný dvanáctiletý Tom odpadl. Bratr mě o dvě hodiny později vzbudil, abych šel do práce. Tam jsem sice došel, ale zakrátko mě čekalo druhé buzení, když mě majitel našel chrnět pod stromem. Zákazníci se mezitím obsloužili sami a parkoviště bylo jeden obří chaos. Omlouvám se, šéfe.

Možná si říkáte, že pro klienty rybářského klubu muselo být zvláštní, když jim Draco Malfoy říkal, kam mají zaparkovat svá SUV, a vybíral od nich peníze, ale dařilo se mi zůstat celkem anonymní. Případy, kdy mě někdo poznal, bych ve skutečnosti dokázal spočítat na prstech jedné ruky. Klientelu rybářského klubu tvořila velmi zvláštní sorta nerudných starých pánů, nebo tak mi aspoň tehdy připadali. Nikdo z nich neměl šanci mě poznat a můžete mi věřit, že počet náctiletých slečen třesoucích se na to, aby mohly za nedělního úsvitu ulovit kapra, byl značně omezený. Čas od času se tam ukázal nějaký novinář a napsal pár řádků o mé mudlovské brigádě a majitel rybářského klubu se občas pokoušel udělat si skrz mě menší reklamu, ale celkově vzato jsem si svou brigádu užíval. A já si ji opravdu užíval, ani ne tak díky dvaceti librám, které jsem na konci každého pracovního dne dostal v hotovosti, ale hlavně díky neomezenému rybaření. Právě to bylo pro mě a Chrise hlavním lákadlem. Samozřejmě jsme byli naprosto posedlí rybami, ale ještě posedlejší jsme byli vším, co s nimi souviselo: měsícem a hvězdami, blízkostí přírody, pruty, navijáky, rybářskými stany a pochopitelně návnadami zvanými boilies. Jedná se o druh návnady na ryby zhruba o velikosti velké kuličky, které si člověk připraví doma v kuchyni z nejrůznějších nechutně páchnoucích ingrediencí, jako jsou játra olihní nebo kousky krabů, tedy z věcí, které by se hodily i do hodiny lektvarů. K naprostému maminčinu zděšení ze všeho toho čurbesu a smradu jsme si návnady připravovali doma, a přitom jsme přísahali jako diví, že než vyrazíme za našimi milovanými rybami, všechno po sobě uklidíme.

Můj třetí bratr, se kterým jsem si věkově nejblíž a se kterým jsem určitým způsobem sdílel většinu svého raného života, se jmenuje Ash. Na rozdíl od mých starších bratrů jsme si byli věkem natolik blízcí, že jsme dokonce ve stejnou dobu chodili do stejné školy. (A můžu vám říct, že je užitečné mít ve škole staršího bratra, zvlášť když má takovou postavu jako tenkrát Ash). S Ashem nás pojí velmi specifický smysl pro humor – do zblbnutí jsme se spolu dívali na Simpsonovi a animovaný seriál Beavis a Butt-Head. Dokonce i dnes na něho mluvím spíš hlasem Beavise než svým vlastním. Když jsme na veřejnosti, dodnes se občas musíme krotit. Taky jsme spolu sportovali. Po zhlédnutí filmu Space Jam jsme tátu otravovali, dokud nám na zahradě neudělal basketbalový koš, a když jsme později viděli film Šampióni, chtěli jsme být pro změnu hokejisti.

Ash má obrovské srdce, můj naprosto nejoblíbenější smysl pro humor a je to jeden z nejmilejších chlápků na světě, ale jako náctiletý trpěl obrovskými výkyvy nálad, a to až takovými, že když začal dospívat, odmítal chodit do školy nebo vůbec opustit dům. Jeho neustálý pocit, že není spokojený s tím, jaký je, nakonec znamenal, že trávil dlouhé týdny na uzavřených odděleních různých nemocnic. Pamatuju si, jak jsme ho po škole často navštěvovali v nemocnici v Guildfordu. Rád bych řekl, že jsem k těmhle návštěvám přistupoval citlivě a trpělivě, ale byl jsem mladý a myslím, že jsem úplně nechápal, co se vlastně děje. Takže si ve skutečnosti pamatuju jen to, jak jsem se mamky pořád ptal, kdy už budeme moct jít domů.

Když se Ash cítil líp a mohl se zase vrátit domů, znovu jsme se spolu díkybohu mohli smát. Jeho potíže v dospívání však byly předzvěstí duševních obtíží zbývajících bratrů Feltonových – včetně mě. Později se k tomu ještě vrátím, ale pro teď si zapamatujme, že tyto predispozice u lidí kolem nás existují a některým problémům je příliš obtížné utéct. Nakonec vás stejně dostihnou.

Takže tady to máme: tři starší bratři, z nichž každý je mi blízký jiným způsobem. Velmi dobře si uvědomuju, že moje účast v projektu Harry Potter nezvratně ovlivnila jejich životy – už navždy budou na určité úrovni známí jako bratři Draca Malfoye. Ale stejně tak dobře si uvědomuju, že každý z nich měl na mladého Toma svůj specifický vliv. V případě Jinka to je kreativita a láska k vystupování před lidmi. V případě Chrise vášeň pro přírodu a schopnost stát nohama na zemi. A v případě Ashe smysl pro humor a brzký náznak, že není světla bez stínu. Zkrátka všechny důležité životní lekce. A ačkoli jsem možná červ, nedochůdče rodiny, bez nich bych dnes nebyl tím, kým jsem.

* * *

Stejně jako řada jiných dětí i já jsem přeskakoval od jedné záliby k druhé. A jednou z mých největších výhod je, že jsem měl maminku, která mě v tom povzbuzovala, ale nikdy mě netlačila, abych u dané konkrétní věci zůstal.

Jako děti nás vychovávali v příjemném domě zvaném Redleaf, který se nacházel naproti farmě v Surrey. Bylo to šťastné, životem pulzující místo s domáckou atmosférou. Nikdy jsme neměli příliš peněz. Naším oblíbeným týdenním potěšením byly výlety na bleší trh do městečka Dorking, kde jste si za dvacet pencí mohli pořídit spoustu věcí, a když jste měli v kapse náhodou padesát pencí, byli jste úplně vysmátí. Jsem si jistý, že táta, tvrdě pracující stavební inženýr, mi odpustí, když řeknu, že co se peněz týče, je proslulý svou opatrností. Byl jsem svědkem toho, jak smlouval v charitativních obchodech! To je samozřejmě ten důvod, proč jsem ani jedinkrát v životě nezakusil hlad. Ale myslím, že v pozdějších letech manželství mých rodičů se tato jeho vlastnost stala zdrojem napětí. Byla to maminka, kdo říkával: „Vážně myslím, že bychom měli Tomovi pořídit housle. Říká, že se na ně chce naučit hrát.“ Na což taťka nikoli bezdůvodně odpovídal: „Vždyť jsme mu nedávno koupili hokejku! To už s hokejem skončil?“

A odpověď zněla ano, s hokejem jsem už nejspíš skončil. Přešel jsem k něčemu dalšímu, zahlédl jsem něco jiného, co upoutalo mou pozornost, jako straka rozptýlená dalším lesklým předmětem. Tátovi to lezlo na nervy, ale máma byla z každé mé další nové vášně nadšená, byť byla sebepomíjivější, a odhodlaná nepřipustit, aby mé nadšení pohaslo. Nikdy se na mě nezlobila ani mě neodsuzovala, když jsem nevyhnutelně ztratil zájem o poslední z nově nalezených zálib. Ani nepozvedla nesouhlasně obočí, když jsem tři měsíce poté, co jsem dostal housle, začal zatahovat hodiny a schovávat se na klučičích záchodech, abych se věnoval své nové posedlosti – báječnému joju. Vůbec bych se tátovi nedivil, kdyby mě tenkrát chtěl přetáhnout těmi houslemi po hlavě. Ale maminka byla šťastná, že mě může povzbuzovat, abych byl chlapcem s různými zálibami, aniž by mě nutila u nich zůstávat, když se objevilo něco nového.

Tím nechci říct, že taťka se o nás nezajímal. Rozhodně se zajímal. Byl výtečný kutil, a když jsme něco chtěli, pokoušel se nám to vyrobit. Postavil nám propracovaný basketbalový koš, hokejovou branku, a dokonce nám na zahradě nainstaloval skateboardovou rampu poté, co to s námi dlouze probíral, aby zjistil, co přesně chceme. Často jste ho o půlnoci mohli zastihnout v kůlně, jak cosi řeže, aby nám všechny tyhle úžasné věci vyrobil, často z materiálů „vypůjčených“ na místní skládce.

Některé věci ovšem vyrobit nedokázal, a i kdyby dokázal, my jsme o jeho domácí úsilí nestáli. Chtěli jsme zářivé věci se značkou, které měli všichni naši kamarádi. Financování těchto kýžených předmětů pak bylo na mamince, která si kromě péče o čtyři kluky (respektive o pět, včetně táty) dokázala udělat čas na vícero zaměstnání, aby si přivydělala. Pracovala pro místní realitní kancelář, ale k tomu ještě doplňovala zboží v obchodě a po nocích uklízela kanceláře se svou kamarádkou Sally, které říkáme tetička Sally a která je odjakživa součástí mého života, a dokonce mi jeden čas dělala doprovod na natáčení. A to všechno jen proto, že jsem chtěl nové jojo nebo že Ash zatoužil po basketbalovém míči s logem Air Jordan, místo aby se spokojil s míčem z obchodu Woolworths, kde ho prodávali za pětinu. Ať už nás zaujalo cokoli, maminka dělala všechno možné, aby nám to mohla dopřát.

To podstatné, co se snažím říct, je, že maminka je obrovský důvod, kterému vděčím za to, že jsem, kde jsem, přestože na mě nikdy netlačila, abych se stal hercem. Mohl jsem si usmyslet, že budu profesionálním houslistou, hokejovým brankářem nebo že se budu věnovat extrémním trikům s jojem. Bylo jí jedno, u jaké činnosti nakonec skončím, ale jedno bylo jisté – ať už by to bylo cokoli, mamka by mi pomohla toho dosáhnout.

Táta vždycky byl a pořád je rodinný šprýmař. Nebere se moc vážně a vždycky si najde způsob, jak prohodit nějaký vtip nebo znevažující hlášku. Představte si Dela Boye, Černou zmiji a Basila Fawltyho v jednom. Tuhle vlastnost jsem po něm zdědil a dodnes z ní těžím. Při své práci se často ocitám v situacích, kdy se setkávám s novými lidmi a potřebuju rychle prolomit ledy. Vždycky se snažím použít trochu odzbrojujícího humoru a trochu šaškáren, což je technika, kterou jsem se naučil právě od táty.

Taťkovo povolání stavebního inženýra znamenalo, že řešil velké stavební projekty po celém světě, takže někdy nebýval doma. Ale jak jsem dospíval, cestoval kvůli práci ještě častěji. A tak když se s maminkou nakonec rozešli, byla jeho nepřítomnost jen o něco viditelnější. Byli svoji dvacet pět let a já si rozhodně pamatuju, jak se k sobě chovali láskyplně, obzvlášť během našich každoročních prázdnin pod stanem. Vzpomínám si, jak se oslovovali „medvídku“ a „miláčku“. A pak se najednou stalo, že jsem sedával na schodech a slýchal něco docela jiného – nebyly to hádky, ale výměny názorů, z kterých bylo jasné, že veškerá blízkost mezi nimi se definitivně vytratila. Vybavuju si, že zhruba v době natáčení prvního filmu o Harrym Potterovi mě mamka vezla autem do školy a přitom mi poměrně nevzrušeně oznámila: „Budeme se s tatínkem rozvádět.“ Nedělala z toho velkou vědu. Byl to klasicky britský, pragmatický okamžik. A já si nevzpomínám, že bych tenkrát cítil nějakou velkou bolest nebo vztek, když mi mamka řekla, že taťka potkal někoho jiného. Koneckonců mi tehdy bylo jenom dvanáct a pravděpodobně mě víc trápilo, kterou holku se toho dne na hřišti pokusím sbalit.

Taťka pak přes týden býval pryč a na víkendy se vracel domů, zatímco mamka odjížděla ke své sestře, mé tetičce Lindy. Nejspíš to bylo neobvyklé uspořádání, které ovšem trvalo několik let. Pro nás puberťáky to bylo báječné, protože to znamenalo, že o víkendech nám projde v podstatě cokoli. Když byla doma mamka, sotva jsme ve vzdálenosti jednoho kilometru poklepali na krabičku cigaret, už volala: „Co to tam vyvádíte, kluci?“ S taťkou to bylo o něco liberálnější. Vzpomínám si, jak jednu sobotu ve tři ráno sešel po schodech dolů a narazil na mě, jak si s několika kamarády děláme v kuchyni palačinky. „Co tady, sakra, děláte?“ dožadoval se.

„Ehm, palačinky.“

Táta pokrčil rameny a řekl aha. Pak se usmál a vrátil se nahoru do postele.

Rozvod rodičů mě nerozhodil, jako se to stává některým jiným dětem. Zkrátka jsem nechtěl, aby žili spolu a trpěli, jen protože si myslí, že je to tak pro mě lepší. Jestliže byli šťastnější každý sám, dávalo mi to dokonalý smysl. Vzpomínám si, že i když jsme se s mamkou odstěhovali z domu Redleaf, jediného domova, který jsem kdy znal, do mnohem menšího domu na nedalekém obecním pozemku, byl jsem rád, že mamka vypadá šťastnější. A když se pak rozhodla ránu v podobě stěhování zmírnit tím, že souhlasila, že si předplatíme Sky TV, bylo za mě všechno v pořádku. Je fascinující vidět, co člověku připadá důležité, když je dítě.

Myslím, že je fér zmínit, že taťka byl k mému brzkému zapojení do filmového průmyslu nedůvěřivý. Nedělal si příliš velkou hlavu z toho, že bych se mohl jako dítě proslavit, ale myslím, že mu dělalo starosti, že kvůli tomu nebudu trávit dost času s obyčejnými lidmi, lépe řečeno s mudly. A já jeho nedůvěře rozumím. Nesmírně tvrdě pracoval, aby dosáhl, čeho dosáhl. V šestadvaceti letech měl čtyři děti. Znal hodnotu peněz a myslím, že mu hodně záleželo na tom, aby ji znali i jeho synové. Chtěl, abychom se naučili jeho nesmírně silné pracovní morálce a následovali jeho příkladu. Muselo pro něho být zvláštní, když jsem si už jako malý začal hraním vydělávat vlastní peníze, aniž bych musel pracovat tak usilovně jako on. Možná, že tím byl okraden o svou otcovskou roli. V takové situaci by bylo jedině přirozené, že se člověk rozhodne poodstoupit.

Někdy se to projevovalo způsoby, které pro mě bylo obtížné přijmout. Na premiéře čtvrtého filmu o Harrym Potterovi, kde jsem seděl mezi rodiči, si mě při závěrečných titulcích začal dobírat a řekl mi: „No, nějak zvlášť často ses tam neobjevil, co?“ Jeho nedostatečné nadšení mi tenkrát přišlo kruté, ale s odstupem času to vidím jinak. Měl jsem od té doby možnost promluvit si s jeho přáteli a kolegy z práce a už vím, jak o mně táta mluvil v mé nepřítomnosti. Teď už vím, že na mě byl ohromně pyšný. A také vím, že tato neochota vyjadřovat emoce a říkat, co si opravdu myslíte, je klasickou vlastností britských mužů. Ani na okamžik nevěřím, že taťkova nedůvěra k filmovému průmyslu znamenala, že na mě tenkrát nebyl pyšný nebo že mu na mně nezáleželo. Myslím, že jen nevěděl, jak to říct. Snažil se zvládnout nezvyklou situaci a muselo to být těžké.

Mé hraní mi jako dítěti dalo neobvyklou míru nezávislosti, ale v rozvoji tohoto aspektu mého já hrál zásadní roli i táta. Když mi bylo devět, vzal mě s sebou na služební cestu do Amsterdamu. Vzpomínám si, jak si sedl před kavárnu na jednom velkém náměstí a řekl mi: „Tak jdi, šup, utíkej.“ Neměl jsem žádné peníze a ani jsem pořádně netušil, kde to vlastně jsem, ale on trval na tom, že mě musí povzbuzovat v tom, abych se o sebe dokázal postarat sám. Tenkrát to působilo jako lhostejnost, ale teď už chápu, že to byla zásadní součást mého vývoje. Táta věděl, že bych se mohl ztratit, ale i kdyby k tomu došlo, nakonec bych si cestu zpátky nějak našel. Mohl jsem vejít do muzea sexu, odkud by mě hned vyrazili, ale žádnou újmu bych neutrpěl. Mohl jsem upadnout a rozbít si nos, ale kdyby se to stalo, aspoň bych se naučil, jak zase vstát. Všechno by to byly důležité lekce. Později v životě jsem se dostal do situací, kdy jsem skutečně upadl a musel zase vstát. Jsem tátovi za tyhle lekce moc vděčný, stejně jako za všechno ostatní, co pro mě udělal.

V následujících letech jsem se stal součástí jiné rodiny. Kouzelnické rodiny. Ale má mudlovská rodina byla stejná jako většina ostatních rodin: milující, složitá, občas s různými vadami, ale vždycky tu pro mě byli. Nemám tím na mysli jen basketbalové koše a šaškárny. Dělali maximum pro to, aby mi poskytli onu jedinou věc, která mi díky mému neobvyklému filmovému dětství mohla snadno chybět – poskytli mi zdravou dávku normálnosti.

3
První
konkurzy
aneb
Matko huso!

Draco Malfoy se ze mě stal díky tomu, že měla maminka v noze zapíchnutý kus skla.

Vysvětlím vám to.

Nebyl jsem žádné zázračné dítě. Jistě, od staršího bratra Jinka jsem se naučil, že je v pořádku zajímat se o kreativní činnosti všeho druhu. Jistě, maminka mě vždycky podporovala v čemkoli, co mě v danou chvíli právě zaujalo. Ale narodil jsem se spíš jako nadšenec než jako nadanec.

Není to žádná falešná skromnost. Měl jsem určité schopnosti jako zpěvák. Všichni čtyři bratři Feltonovi zpívali v kostelním sboru u Svatého Mikuláše v Bookhamu (ačkoli pro úplnost bych měl uvést, že Chrise vyhodili, protože ukradl cukrovinky v občerstvení). A prestižní školní sbor onoho malého andělského chlapce, kterým jsem býval, pozval, abych se k nim přidal. Ale jakmile mi to nabídli, propukl jsem v pláč, protože jsem nechtěl chodit do jiné školy a opustit tak své kamarády. Maminka mi – pro ni zcela příznačně – řekla, ať si s tím nedělám starosti, ale doteď čas od času ráda zmiňuje skutečnost, že mě tenkrát přijali. To jsou prostě maminky. Takže má první vzpomínka na to, jak jsem se ocitl v centru pozornosti, s hraním nijak nesouvisí. O jedněch Vánocích jsem v Kostele svatého Mikuláše zpíval jako sólo koledu O Little Town of Bethlehem.