Original publications © David Attenborough 1960, 1961, 1963

This abridged combined volume © David Attenborough 1981

This edition of Journeys to the Past is published

by arrangement with The Lutterworth Press.

Introduction © David Attenborough 2018

Photographs © David Attenborough

Translation © Jitka Jeníková, 2022

Czech edition © 2022 by Nakladatelství PRÁH s.r.o.

All rights reserved.

ISBN: 978-80-7252-755-7

Předmluva

Celých deset let mezi roky 1954 a 1964 jsem měl to štěstí, že jsem mohl každoročně jezdit do tropů a natáčet tam přírodovědné filmy. Zpočátku naše výpravy organizovala BBC ve spolupráci s Londýnskou zoo a naším cílem nebylo zvířata jen natočit, ale některá z nich také odchytit. Televizní pořad jsme proto pojmenovali Zoo Quest. Vážná nemoc však naneštěstí znemožnila zástupci zoologické zahrady Jacku Lesterovi, aby se zúčastnil třetí výpravy. Role zoo se omezila na přijetí zvířat, která se nám, lidem od televize, podařilo přivézt. Naší prioritou se tak stalo natáčení zvířat v divočině, nikoli jejich odchytávání. Postupem času se také rozrostly naše zájmy a ve filmech začali hrát významnější roli domorodí obyvatelé, které jsme na cestách potkávali. Název Zoo Quest se proto pro knihu příliš nehodil. První tři knihy, které jsem o našich výpravách napsal, vyšly znovu v mírně zkráceném vydání v roce 1980 a poté ještě jednou v roce 2017, kdy prošly další revizí a dostaly název Dobrodružství mladého přírodovědce. Zde je druhá trojice knih, rovněž mírně revidovaná.

Chytání hroznýše na Madagaskaru

Od návratu z poslední z těchto výprav už uplynulo více než šedesát let. Vcelku nepřekvapivě se za tu dobu mnohé změnilo. Východní polovina Nové Guineje, tehdy spravovaná Austrálií, je nyní nezávislou Papuou Novou Guineou a údolí Jimi, jehož průzkum tenkrát teprve začínal, má dnes nejen regulérní silnice, ale také zástupce v parlamentu. Královna Salote, jež vládla v Tonze v době naší návštěvy, zemřela v roce 1965 a na trůn usedl korunní princ, který přijal královské jméno Tāufa‘āhau Tupou IV.; toho později vystřídal George Tupou V. Nové Hebridy, které mívaly zvláštní a unikátní formu koloniální správy – anglofrancouzské kondominium –, jsou dnes nezávislým státem Vanuatu. V Austrálii se z městečka Darwin stalo velkoměsto a z území okolo Nourlangie se stal Národní park Kakadu se všemi hotely a silnicemi, které k tomu patří Asijští buvoli domácí, kteří tam v době naší návštěvy svobodně pobíhali ve velkých stádech, byli téměř vyhubeni, což umožnilo tamnímu křehkému ekosystému návrat do téměř původního stavu. Skalní malby v Nourlangie, které jsme vyfotografovali jako první, jsou dnes slavné po celém světě a pronikly dokonce i na australské poštovní známky. Kůry pomalované umělcem Maganim, který nám toho tolik vyprávěl o své práci, nyní patří do sbírek Australské národní galerie a lidé, kteří pokreslili skály nedaleko Yuendumu, mají novodobé následovníky, kteří používají moderní barvy a prodávají plátna za stovky tisíc, ne-li miliony dolarů. Některé podrobnosti z popisů austrálských obřadních zvyků byly oproti původnímu vydání zkráceny tak, abych se nedotkl současných Austrálců.

Televizní technika se pochopitelně změnila k nepoznání. K nahrávání zvuku se už nepoužívají kotoučové magnetofony a nehrozí, že by pod tropickým sluncem vypověděly službu. Televizní kamery jsou digitální a maličké ve srovnání s obludami, které jsme používali my, a už se nemusejí obkládat zvláštní izolací, aby nevrčely tak nahlas. Navíc si na nich můžeme hned přehrát, co jsme natočili, a už nemusíme měsíce čekat, než zjistíme, jestli skutečně máme záběry, které jsme chtěli.

Vyprávění o místech a událostech jsem nicméně ponechal v zásadě beze změny.

David Attenborough, květen 2018

KNIHA PRVNÍ

Výprava do ráje

1.
Údolí Wahgi

Mezi mnoha divy, které 6. září 1522 přivezla ke španělským břehům loď Vittoria, jež jako první obeplula svět, bylo pět stažených ptačích kůží. Jejich peří, zejména dlouhá, nadýchaná pera na bocích, bylo úchvatně zbarvené a nepodobalo se ničemu, co do té doby kdy kdo v Evropě viděl. Dvě z nich věnoval vůdci expedice Fernau de Magalhaesovi král moluckého ostrova Batchian jako dárek pro španělského panovníka. Kronikář výpravy Pigafetta dar zaznamenal slovy: „Tito ptáci jsou velcí jako drozdi, mají malou hlavu, dlouhé zobáky, nohy mají štíhlé jako psací brky a podobně dlouhé. Nemají křídla a místo nich mají dlouhá pestrobarevná pera podobná štětečkům; ocas mají jako drozdi. Nikdy nelétají, pokud nefouká vítr. Dozvěděli jsme se, že pocházejí z pozemského ráje a říkají jim bolon dinata, boží ptáci.“

Těmto nádherným tvorům se začalo říkat paradisaeidae, rajkovití. Byly to první exempláře zaznamenané v Evropě. Pigafettův popis nepůsobil nijak zvlášť úžasně. Domorodí stahovači ptákům bezpochyby odstranili křídla, aby zdůraznili jejich skvostné boční chocholy. Jejich dechberoucí krása, mimořádná vzácnost a spojení s „pozemským rájem“ ale obestřely tyto ptáky aurou tajemství a magie. Brzy o nich začaly kolovat příběhy, které mohly svou fantastičností konkurovat jejich nádheře. Johannes Huygen van Linschoten líčil svou vlastní výpravu na Moluky následovně: „Pouze na těchto ostrovech se vyskytují ptáci, jež Portugalci nazývají passeros de sol, ptáci slunce, pro Italy jsou to manu codiatas, pro latiníky Paradisaeas a my je nazýváme rajkami pro krásu jejich peří, která překonává všechny ostatní ptáky. Tyto ptáky nikdo nikdy neviděl živé, na ostrovy padají již mrtví. Říká se, že bez ustání plachtí ke slunci, vznášejí se stále v povětří a nikdy nepřistanou na zemi, neboť nohou a křídel nemají, jen hlavu, tělo a především ocas.“

Linschotenem popisovanou absenci nohou lze snadno vysvětlit, protože i dnes místní lidé ptákům běžně nohy při preparaci odstraňují, aby si usnadnili práci. Na to, že Pigafetta výslovně napsal, že rajky mají nohy, se buď příhodně pozapomnělo, nebo jejich existenci pozdější pisatelé usilovně popírali, aby posílili romantický mýtus, jenž ptáky opředl. Hloubavého přírodovědce nicméně mátl i Linschotenův popis života těchto ptáků. Pokud neustále plachtili, jak mohli zahnízdit, jak se jim mohla vylíhnout vejce a čím se vlastně živili? Odpovědi na tyto otázky byly stejně iracionální jako fantaskní představy, které se snažily obhájit.

Jeden pisatel líčil, že „v zadní části těla samce se nachází jistá dutina, do níž samice, jejíž útroby jsou rovněž duté, naklade vejce, takže s pomocí obou těchto dutin ptáci na vejcích sedí a ta se mohou následně vylíhnout“. Jiný zase vysvětloval, že se ptáci při nepřetržitém letu živí pouze rosou a vzduchem, a dodal, že místo žaludku a střev, které by pro tak prazvláštního jedlíka byly k ničemu, mají břišní dutinu naplněnou tukem. Třetí si zase při pokusu dodat na věrohodnosti tvrzení o beznohosti rajek všiml, že některé druhy mají spirálově zatočená ocasní pera, a napsal: „Nesedají na zemi, ale visí na větvích za ocasní pera, aby si odpočinuly, jako mouchy či jiní létavci.“

Rajka na Aldrovandiho ilustraci z roku 1599

Ještě dvě stě let poté, co se v Evropě objevily jejich první kůže, zůstával domov rajek, onen „pozemský ráj“, obestřen tajemstvím. Až v osmnáctém století se zjistilo, že žijí na Nové Guineji a na okolních ostrovech. Když evropští přírodovědci poprvé uviděli ptáky v jejich přirozeném prostředí, většina mýtů, jež je obestíraly, se rozplynula. Romantický nádech, který tyto ptáky provázel od Pigafettových časů, se však ani poté zcela nevytratil, a když velký švédský přírodovědec Carl Linné hledal vědecké pojmenování pro druh, který Pigafetta pravděpodobně popsal, zvolil jméno Paradisea apoda, doslova Beznohý pták z Ráje.1

Vědci nicméně v posledních dvou stech letech odhalili, že skutečná fakta o rajkách jsou téměř stejně fantastická jako dřívější legendy, protože tito ptáci se pyšní snad nejnádhernějším a nejpodivuhodnějším peřím v celé ptačí říši. Identifikováno bylo už přes padesát různých druhů, které se výrazně liší tvarem i velikostí. Některým, jako Paradisea apoda, vyrůstají pod křídly filigránské chocholy peří. Jiné mají nádherné, duhově zbarvené náprsenky. Další se pyšní dlouhými lesklými černými ocasy s fialovými odlesky. Jiné rajky se vyznačují spirálově zatočenými ocasními pery. Rajka Wilsonova je typická holou, modře zbarvenou hlavu (odtud častější české pojmenování rajka holohlavá – pozn. překl.), rajka dlouhoperá má na hlavě dva chocholky dvakrát delší než celé její tělo, oba ozdobené světle perleťově modrými šupinkami. Největší rajky jsou velké jako vrány, nejmenší – červená rajka královská – je jen o trochu větší než červenka. Rajky se vlastně navzájem podobají jen neuvěřitelně extravagantním peřím a tím, že se oddávají extatickým námluvním tancům, při nichž předvádějí své nádherné peří barevně nevýrazným samičkám.

Tak okouzlující a romantičtí tvorové jistě stáli za to, aby za nimi člověk putoval tisíce kilometrů, a já sám byl tou představou posedlý celé roky. V Londýnské zoo už dlouho tento druh nevystavovali a v době, kdy jsem uvažoval o tom, že se za nimi vypravím, dokonce nevlastnili ani jediný exemplář. Navíc se nikdy nepromítal ani nevysílal (přinejmenším v Británii) žádný film, který by zachytil nádherný tanec těchto ptáků v divočině. Rozhodl jsem se, že odjedu na Novou Guineu, pokusím se je natočit a pár živých ptáků přivezu zpátky do Londýna.

Nová Guinea je obrovská. Jde o největší nekontinentální ostrov na světě, z jednoho konce na druhý měří přes patnáct set kilometrů. Přes jeho centrální část se táhne řetěz hor vysokých jako Alpy. Jejich nejvyšší svahy však nepokrývá sníh a led, ale prales s gigantickými stromy ověšenými mechem. Mezi těmito hřebeny se nacházejí veliká údolí porostlá džunglí, z nichž mnohá zůstávala tenkrát téměř neprobádaná. Směrem k pobřeží se potom táhnou stovky čtverečních kilometrů komáry zamořených bažin.

Politicky je ostrov rozdělen na dvě téměř stejné části. V době naší návštěvy spravovalo západní část Nizozemsko a východní Austrálie. Na vysočině ve druhé jmenované části, poblíž středu celého ostrova, se rozkládá údolí, ve kterém založil poblíž vesnice Nondugl australský milionář a filantrop sir Edward Hallstrom experimentální zemědělskou a šlechtitelskou stanici. Nechal tam vybudovat obrovské voliéry, ve kterých bylo víc rajek než ve všech zoologických zahradách po celém světě, a navíc tam žil jeden z největších sběratelů zvířat a odborník na rajky Fred Shaw Mayer. Nondugl pro nás tudíž představoval ideální místo – pokud se nám podaří získat povolení jej navštívit.

Sir Edward byl po mnoho let přítelem a mecenášem Londýnské zoologické zahrady, a když jsem mu napsal, co zamýšlíme, navrhl, že by jeho stanice mohla posloužit jako základna pro naši čtyřměsíční expedici.

S Charlesem Lagusem jsme už společně absolvovali tři sběratelské a filmařské výpravy do tropů. Na palubě letadla, které s námi mířilo na východ za naší čtvrtou expedicí, jsme byli oba sužováni obavami, které nás neomylně přepadaly na začátku každé takové cesty. On v duchu kontroloval veškeré filmařské a fotografické vybavení a strachoval se, že doma nechal nějakou nepostradatelnou součást. Já si představoval všechny byrokratické překážky, na něž můžeme narazit, než vůbec dojedeme do Nonduglu, a snažil jsem se sám sebe přesvědčit, že jsme přinejmenším většinu z nich předvídali a připravili se na ně.

Za tři dny jsme dorazili do Austrálie. Ze Sydney jsme potom odletěli na sever na Novou Guineu. V Lae, na severovýchodním pobřeží ostrova, jsme vystoupili z pohodlného čtyřmotorového letadla a nastoupili do podstatně méně luxusního stroje, který jednou týdně dopravoval zásoby do údolí Wahgi.

Seděli jsme na hliníkových sedátkách, jež připomínaly police a byly přimontované na jedné straně podél poloviny trupu letadla. Před sebou jsme měli dlouhou hromadu zásob, která byla přivázaná provazy k okům v podlaze a zabírala celou kabinu. Tvořily ji pytle s poštou, křesla, masivní litinové díly dieselového motoru, lepenkové krabice s jednodenními kuřaty, spousta bochníků chleba a někde mezi tím vším šestnáct kusů našich vlastních zavazadel a našeho vybavení.

Společnost na palubě nám dělalo sedm polonahých Papuánců. Seděli ztuhle a napjatě, s pevně sevřenými rty a zatvrzelými výrazy, nevidoucíma očima zírali přímo před sebe na hromadu beden vyskládanou pár centimetrů od jejich nosů. Přinejmenším část z nich letěla úplně poprvé – než jsme odstartovali, musel jsem jim ukázat, jak se mají připoutat – a na kůži se jim leskly drobné krůpěje potu.

Maličká okna smáčel déšť, jeho bubnování však zanikalo v řevu motorů. Venku jsem neviděl nic než rozmazanou šeď. Jak jsme stoupali výš a výš nad neviditelné hory, letadlo se naklánělo a klepalo. Lehce jsem se otřásl, protože v kabině bylo chladno a já měl kůži stále ještě lepkavou potem, který ze mě lil v dusném horku v Lae.

Letadlo vytrvale stoupalo, dokud se souvislý šedivý mrak venku nerozpadl do přízračných cárů mlhy. Najednou se kabina rozzářila, jako by někdo rozsvítil elektrické světlo. Vyhlédl jsem oknem ven. Na lesklých, slabě vibrujících křídlech letadla se blyštilo slunce. Několik kilometrů od nás vyčnívaly tmavé vrcholky hor z nehybných oblaků jako ostrovy z moře. Brzy se v bílém závoji pod námi začaly objevovat trhliny a každá nabídla letmou, pozoruhodně neskutečnou podívanou: na hadovité křivky stříbřité řeky, na pár maličkých chýší, většinou však na jednotvárný zelený manšestr. Tyto krátké záblesky země pod námi byly čím dál častější a delší, až se slily v jeden souvislý obraz nekonečné série rozeklaných vrcholů. Některé pokrýval hustý prales, jiné zůstávaly až na jednolitý porost hnědé trávy holé. Jeden za druhým pod námi hřebeny rychle ubíhaly, až se najednou země propadla a my už neletěli nad strmými štíty hor, ale nad širokým zeleným údolím. Bylo to Wahgi.

Místy jsme pod sebou viděli vymýcené pruhy džungle. Jedna z těchto přistávacích drah patřila k experimentální farmě v Nonduglu. Naše letadlo slétlo níž nad střechy budov stanice. Z jedné stodoly vyjelo maličké nákladní auto a kodrcalo se po tenké červené čáře, která přetínala krajinu a spojovala domy s přistávací dráhou. Poměrně tvrdě jsme dosedli, a když jsme s Charlesem úplně ztuhlí vylezli ven, vyřítilo se ze zatáčky nákladní auto, vjelo na travnatou dráhu a s kvílením brzd prudce zastavilo přímo pod křídlem letadla. Vyskočili z něj dva muži. Jeden z nich, urostlý podsaditý muž s propoceným kloboukem s širokou krempou a v khaki kombinéze, se představil jako Frank Pemble-Smith, správce stanice. Druhý, starší a hubenější, se jmenoval Fred Shaw Mayer.

Společně jsme z letadla vynosili naše vybavení. Frank si trochu zanadával, když zjistil, že v nákladu chybí několik náhradních dílů do jeho zemědělských strojů, a pár minut klábosil s pilotem. Potom letadlo znovu nahodilo motory, s řevem se rozjelo po ranveji, ztěžka se odlepilo od země a zamířilo k další stanici, ke které to mělo vzdušnou čarou pouhé čtyři minuty. Frank pověřil své papuánské pomocníky, aby naskládali věci na valník traktoru, který parkoval opodál, a potom nás naložil do náklaďáku a odvezl k sobě domů, kde už na nás čekaly jeho manželka a čaj.

Seděli jsme v naklizeném obývacím pokoji a jedli čajové sušenky, když jsem si všiml, že venku před domem nehybně stojí pozoruhodně vysoký, silně zarostlý polonahý muž. Snědé paže a chlupatou hruď měl začerněné sazemi a obličej pomalovaný červenými, žlutými a zelenými tečkami a pruhy. Pas mu obepínala široká tkaná šerpa a za ní měl vepředu zavěšený úzký pruh vlněné látky, který mu sahal až k holením. Vzadu měl jako honzíka pod šerpou zastrčený trs listů. Byl ověšený spoustou šperků z perlorodek: kolem boků mu visel na provázku opasek z malých mušlí, na šňůře zavěšené kolem krku mu držel velký perleťový náprsní krunýř, bradu mu obklopoval široký půlměsíc, který mu částečně zakrýval mohutný plnovous, a do nosní přepážky měl zapíchnutý tenký srpek vyříznutý z okraje perleťové mušle. Nejúchvatnější a nejoslnivější ozdobou však nebyly perleťové šperky ani malování, ale gigantická čelenka z per. Pyšnila se peřím přinejmenším třiceti rajek pěti různých druhů. Nepředstavitelně úchvatnou korunu tvořila nádherná pera rubínová, smaragdová, sametově černá a smaltově modrá.

Jeho velkolepost ještě podtrhovaly okolní kulisy, neboť stál na čerstvě posekaném trávníku, za ním se tyčil drátěný plot tenisového kurtu a vedle něj parkoval jasně červený traktor. Přistihl jsem se, že na něj zírám jako na cirkusové číslo nebo turistickou atrakci. Když jsem však pohled zvedl o něco výš na divoké hory, uvědomil jsem si, že nepatřičně tam vypadá spíš ten tenisový kurt, traktor a porcelánový šálek, z něhož jsem pil čaj. To já byl v cirkuse a ten muž venku, stejně jako tisíce jeho druhů v okolních lesích, tvořil publikum.

Frank si všiml, na co se dívám. „To je místní náčelník – luluai,“ vysvětlil mi. „Jmenuje se Garai a je to jeden z nejbohatších a nejpřátelštějších místních lidí. Řekl jsem mu, že jste přijeli hledat rajky, a počítám, že venku čeká, aby se na vás vrhl jako první pro případ, že by z vás kápnul nějaký obchod.“

Dopili jsme čaj a šli se s ním ven pozdravit. Nadšeně, ale s jistou neohrabaností člověka, jemuž ono gesto není vlastní, nám potřásl rukou a široce se usmál, čímž odhalil dokonalou sadu masivních bílých zubů.

„Bré odpodne,“ pozdravil.

„Bré odpodne,“ odpověděl jsem, potěšen, že mohu použít v podstatě jediné slovo, které jsem znal z pidžin. Naneštěstí jsem se na víc nezmohl, protože pidžin jednoduše nemůžete mluvit tak, že k anglickým slovům přilepíte „um“ nebo „é“. Je to svébytná řeč, která má vlastní větnou skladbu, gramatiku a slovník. Vznikla relativně nedávno a vytvořili ji vesměs sami obyvatelé Nové Guineje, aby se mohli dorozumívat, a tudíž mohli obchodovat, nejen s bílými cizinci, kteří připlouvali do jejich země, ale také navzájem mezi sebou, protože kmeny na Nové Guineji hovoří několika sty odlišnými jazyky.

Pidžin převzal slovník z mnoha zdrojů. Některá slova pocházejí z malajštiny – susu je mléko a výraz binatang, který jsem se rok předtím naučil v Indonésii, kde označoval zvíře, tu měl užší význam a používal se pro hmyz. Pidžin obsahuje i německá slova, protože tato část Nové Guineje bývala německou kolonií – raus je vypadnout, mark se stále ještě často používá jako výraz pro šilink a kiap, což by mohla být zkomolená podoba slova Kapitan, se nyní používá pro vládního úředníka. Pidžin samozřejmě pracuje i s mnoha melanéskými slovy, ale většina slovní zásoby je odvozena z angličtiny. Při konverzi z jednoho jazyka do druhého došlo ke splynutí některých slov a změkčení řady souhlásek, aby lépe vyhovovaly místní výslovnosti, takže při pohledu na jejich oficiální zápis leckdy potřebujete slušnou dávku představivosti, abyste pochopili, co bylo jejich pravzorem – například kisim je give him (dej mu), pluwa je floor (podlaha), solwara je the sea (moře), motaka znamená a car (auto). Hláskování někdy mate natolik, že jsem se pro přepis rozhovorů v pidžin rozhodl používat méně přesnou, ale snad srozumitelnější podobu. Některá slova získala nový význam – stop znamená být přítomen, a ne skončit, a fella (chlápek) se přidává k mnoha slovům a značí osobu. Některé výrazy získaly tak odlišný význam, že je krajně nerozumné zbrkle improvizovat, protože snadno můžete z úst vypustit cosi hrubě netaktního či neúmyslně říct něco úplně jiného.

Frank vysvětlil Garaiovi, proč jsme přiletěli do Nonduglu.

„Ty hokoukat,“ spustil. „Tydle bílí dvafella dlouho stop v Nonduglu. Ni rádi hohledat všechny možný pidžin, všechny možný binatang. Garaii, ty znát úplně všechny pidžin, tak ty houkázat tady a ni hodát Garai spoustu mark.“

Garai se zazubil a nadšeně přikývl. Zmínil jsem se Frankovi, že bychom také rádi natočili film o místních lidech a jejich obřadech.

„Tyfella možná chtít velkýfella hodělat sing-sing,“ pokračoval Frank, „tady dvafella muset nidělat dlouhý obrázek tofella sing-sing.“

Garai odpověděl přívalem pidžin tak rychlým a s tak odlišnou intonací, že jsem nerozuměl ani slovo. Frank to přeložil.

„Zítra večer,“ oznámil nám, „se v Garaiově vesnici koná namlouvací obřad zvaný kanana. Chcete tam jít?“

Tentokrát bylo na nás, abychom nadšeně kývali hlavou.

„Dvafella hoříkat ‚moc děkujeme‘,“ oznámil Frank Garaiovi. „Potom, až přijít tma zítra, nichtít jít na tvoje místo a nikoukat na tofella kanana.“

Druhý den navečer přišel Garai k Frankovu bungalovu, aby nás doprovodil na slibovaný obřad kanana. Pochodovali jsme za ním přes banánovníkové háje a kolem bambusového houští, které ve větru skřípalo. Bylo chladno a ze všech stran se ozývalo bzučení hmyzu a šramocení. Blížila se půlnoc, ale na cestu jsme si vůbec nepotřebovali svítit, protože měsíc zářil v úplňku a obloha zůstávala jasná.

Po čtvrt hodině chůze jsme došli do Garaiovy vesničky, okolo níž rostly přesličníky a banánovníky. Provedl nás kolem několika nízkých kulatých chatrčí se střechou z palmových listů. Škvírami mezi kůly, které tvořily obvodové zdi, prosvítala záře ohňů a doléhaly k nám tlumené útržky hovorů. Zastavili jsme před chýší, jež byla větší než ostatní a měla i jiný tvar. Na délku mohla měřit dvanáct metrů a ze střechy na obou koncích trčely dva dlouhé kůly. Jeden z páru měl vždy tvar ženského symbolu a druhý mužského. Nad domkem se vypínaly vysoké banánovníky, černé siluety na pozadí hvězdné oblohy.

Garai ukázal na nízký vchod.

„Teď dvafella jít koukat, jednafella už stop tam,“ řekl nám.

Obřad kanana

Po čtyřech jsme vlezli dovnitř. Okamžitě na nás zaútočilo vydýchané horko a dusivý, štiplavý dým. Neviděl jsem vůbec nic, protože mě oči pálily tak, že jsem je vůbec nedokázal otevřít. Po pár vteřinách jsem se k tomu přinutil, ale stále jsem neviděl téměř nic, protože se mi do očí nahrnuly slzy a oslepily mě.

Shrbený a s jednou rukou přitisknutou na pálících očích jsem se nemotorně proplétal hroznem dřepějících postav, dokud jsem na vzdálenějším konci chatrče nenašel volné místo, kde jsem si mohl sednout. Jakmile jsem to udělal, s úlevou a překvapením jsem zjistil, že mi oči přestávají slzet, protože kouř se držel jen pod střechou a u země zůstával vzduch čistý. Rozhlédl jsem se kolem.

Kouř se valil z ohně dýmajícího uprostřed hliněné podlahy; jeho plameny se staraly o jediné osvětlení chýše. Vedle ohně seděl starý vousatý muž opřený zády o jeden středový sloup zčernalý od sazí. Kromě nás to byl v chatrči jediný muž; těla, mezi nimiž jsem předtím nemotorně klopýtal, patřila samým mladým, kyprým dívkám. Seděly ve dvou dlouhých řadách čelem dovnitř, zvědavě si mě prohlížely a chichotaly se.

Žádná z nich neměla na hlavě nádhernou čelenku, s jakou první den přišel Garai, protože v domku s nízkým stropem by byla veskrze nepraktická. Místo toho zdobily děvčatům hlavy maličké čepičky uháčkované ze srsti klokana stromového nebo vačice. Na místě je přidržovaly čelenky z kroužků vyrobených z lesklých krovek roháčů hedvábných, zasazených do rákosové osnovy. Dívky měly na tvářích namalované pestrobarevné puntíky a proužky, přičemž každá z nich měla vlastní vzor, jejž nediktovala žádná rituální povinnost, ale osobní preference. Většina se ozdobila náhrdelníky z korálků nebo srpky z ulit perlorodek, které jim visely kolem krku nebo si je zapíchly do nosu, a všechny měly kolem boků široký pás spletený z vláken orchidejí, jenž značil, že nejsou vdané. Těla potřená směsí vepřového sádla a sazí se jim v kalném, mihotavém světle ohně leskla.

Sotva jsme se usadili, prolezlo dovnitř procesí mužů se zubícím se Garaiem v čele. Usadili se mezi řady dívek, ovšem čelem ke stěnám chýše. Stejně jako dívky se nádherně ozdobili a pomalovali, ale na pletené čapky si navíc ještě přilepili kusy kapradí a listy. Ne všichni však byli mladí. Někteří měli husté vousy a věděli jsme, že pár z nich – třeba Garai – už je ženatých, a ačkoliv je kanana milostný obřad, nebylo na tom nic nepatřičného, protože wahgijská společnost je polygamní. Všichni tito muži byli zvlášť a osobně pozváni na obřad a mnozí přišli z vesnic vzdálených mnoho kilometrů.

Pár minut trvalo, než se všichni usadili, a ze všech stran bylo slyšet brebentění a smích. Potom začal osamělý hlas váhavě zpívat. Jeden po druhém se k němu ostatní přidávali, až všichni současně zpívali pomalý rytmický popěvek. Píseň postupně nabírala spád a muži i dívky se začali houpat ze strany na stranu a současně s tím kymáceli hlavami. Kadence melodie se hypnoticky opakovala a kývající se těla se přibližovala, přičemž každý muž se nakláněl k dívce sedící napravo tváří k němu. Se zavřenýma očima se k sobě skláněli víc a víc, a když monotónní zpěv dosáhl frenetického vrcholu, dotkli se nejprve nosy a poté i čely. V delirickém opojení smyslů poté oba otáčeli hlavou a extaticky se o sebe třeli tvářemi.

Pár tanečníků se od sebe poměrně rychle odtrhlo, nepřítomně se rozhlíželi po chatrči a ignorovali své partnery. Většinou se však dál komíhali, ponořeni do slasti, s tvářemi spojenými.

Nakonec píseň skončila, všichni se od sebe odtáhli a začali si povídat. Jedna z dívek si zapálila dlouhou cigaretu ubalenou z novin a několikrát z ní líně potáhla. Muži mezitím oblezli dívku, s níž předtím tančili, a sedli si vedle další dívky v řadě, aby si všichni prostřídali partnery, trochu jako při seznamovací mazurce v tanečních. Potom se zase začalo rytmicky zpívat, tanečníci se rozkývali, a když píseň znovu dosáhla vrcholu, dotýkaly se páry tvářemi a třely se o sebe.

Hodiny jsme tam seděli a sledovali je. V chatrči panovalo takové horko, že jsem si svlékl košili. Oheň pozvolna dohoříval, až jsem z tanečníků dokázal rozeznat jen občasný záblesk těl nebo záblesk pohybu sovího křídla, které si jeden z mužů připevnil k čapce.

Jeden z tmavých obrysů kousek ode mne se uchechtl. Byl to Garai.

„Nikoukat,“ zašeptal a ukázal na pár, který se odtrhl od zbytku tanečníků a v objetí seděl v přítmí stranou, dívka si opírala nohy o mužovo stehno.

„Ho nosit-noha,“ vysvětlil Garai.

V průběhu samotného obřadu kanana mají tanečníci zakázáno navzájem se dotýkat jinými částmi těla než obličeji. Stařec sedící uprostřed na to dohlíží. Ale dívka může intenzitou tření nosu partnerovi naznačit, že se jí skutečně zamlouvá. Jsou-li k sobě muž a žena vzájemně přitahováni, mohou opustit řadu tanečníků a „nést nohu“. Z takového přátelství uzavřeného při obřadu kanana často vznikají manželství. V mnohém to připomínalo anglické tančírny v sobotu v noci.

Kolem třetí hodiny ráno už řady tanečníků výrazně prořídly. Vyplazili jsme se z chýše do chladné noci.

Druhý den vypadal Garai dost unaveně, ale neztratil nic ze své veselé nálady a ochotně nás doprovázel při procházce v nedalekých kopcích.

Nešli jsme ještě ani deset minut, když jsem z dálky zaslechl bubnování a zpěv. Procházeli jsme loukou porostlou lalangem válcovitým a uviděli, že se po cestičce k nám blíží okázalé procesí. V čele průvodu kráčelo několik mužů, kteří měli na hlavách ohromné čelenky zdobené peřím a v rukou třímali oštěpy se třemi hroty. Byli to však jen zvěstovatelé ještě impozantnější podívané, protože je následoval muž, jenž nesl na dlouhém bidle velikánskou, dobrý metr velkou standartu zářící úchvatnými barvami. Jednalo se o zástavu utkanou z rákosu a trávy, ověšenou tuctem zářivých perleťových ulit, destičkami posetými desítkami cenných ulit zavinutců, tiárami z šarlatových papouščích per, kterou po okraji lemovalo snad třicet nebo čtyřicet párů chocholů rajek. Za vlajkonošem pochodovali další muži, ženy a děti a všichni nesli kusy uzeného vepřového – bok, hřbet, kýtu, hlavu nebo vnitřnosti zabalené do listů. Další muž držel v jedné ruce buben, druhou do něj rytmicky bušil a cosi u toho vykřikoval. Celé procesí pomalu kráčelo po pěšině přes louku naším směrem.

Ustoupili jsme stranou, aby mohli projít, a Garai mi vysvětlil, o co se jedná. Ti muži sestoupili z kopců na druhé straně údolí Wahgi a šli si pro nevěstu. Podmínky sňatku už dávno předtím dojednaly rodiny novomanželů, které domluvily přesnou cenu – v peří, ulitách a prasatech –, již musí ženich za nevěstu zaplatit. Cena byla vysoká a její nashromáždění by trvalo roky, a tak rodiče nevěsty souhlasili, že se sňatek může uzavřít v okamžiku, kdy ženich uhradí její podstatnou část a zaváže se, že zbytek bude pravidelně splácet. Ženich poté vyrazil do lesů na dlouhý a náročný lov rajek, aby získal všechna potřebná pera. Část ulit perlorodek si půjčil u příbuzných a část vydělal prací pro jednoho staršího a zámožnějšího muže z vesnice. Konečně nashromáždil dostatečnou část sumy a před dvěma dny se s rodinou vypravil na dlouhý pochod do nevěstiny vesnice. Cenu nevěsty přitom nesli s sebou – perleťové ulity, vepřové maso a pera rajek, které pečlivě zabalili do ochranných vrstev ze sušeného listí, vyztuženého rozštípaným rákosem, aby jejich křehká krása po cestě náhodou neutrpěla. Minulou noc spala celá výprava v lese. Vstali za úsvitu, vyrobili obří zástavu a ozdobili ji ulitami a peřím, aby všichni z dálky viděli, jak velkorysou a nádhernou cenu za nevěstu ženich přinesl. Teď už se blížili k nevěstině vesnici, jež se nacházela jen hodinu cesty od louky, na které jsme stáli. Garai si promluvil s jedním z válečníků kráčejících za vlajkonošem a požádal ho o svolení, abychom se mohli k průvodu připojit.

Pochodovali jsme za svatebním průvodem kilometr za kilometrem. Konečně jsme se vymotali z podrostu a začali jsme stoupat po dlouhém travnatém hřebeni k nevěstinu domu. Sto metrů od něj jsme museli přelézt obrannou palisádu z přiostřených kůlů – pozůstatek z období válek, které skončilo teprve před pár lety. Vlajkonoš zůstal stát za palisádou, aby ho všichni opozdilci dohnali. Když se potom všichni shromáždili kolem něj a náležitě se upravili, zamířilo procesí pomalým, důstojným krokem do nitra vesnice.

Nevěsta s rodinou seděla na malém prostranství před chýší a očekávala příchod vlajkonoše. Nebyl jsem si jistý, která z žen je nevěsta, dokud mi ji Garai neukázal. Z celé skupiny bych ji za nevěstu tipoval možná nejméně, protože působila poměrně staře, a navíc držela v náručí malé dítě. Byla to vdova, vysvětlil mi Garai.

Svatební průvod

Vlajkonoš zarazil uprostřed prostranství zástavu hluboko do země, načež se nevěsta a její rodinní příslušníci zvedli, aby hosty formálně uvítali. Objali se a kladli si přitom ruce kolem ramen a pasu s podobně nucenou přátelskostí, s jakou si na evropských svatebních hostinách potřásají rukou naprostí cizinci, z nichž zákon zrovna udělal širokou rodinu.

Všichni si sedli na zem a jeden ze starších členů ženichova průvodu, velký urostlý muž s mohutným plnovousem a čelenkou ozdobenou chocholem z hnědého peří kasuára, pronesl řeč. Rázoval přitom před shromážděnými sem a tam a stylizovaně a nesmírně teatrálně deklamoval. Nevěsta mu naslouchala s otevřenou pusou.

Vepřové maso leželo vyrovnané v úhledném obdélníku stranou pod jedním přesličníkem, čtyři hnědé uzené hlavy pěkně v řadě jedna vedle druhé. Když řečník domluvil, vstal další člen ženichova doprovodu a vzal do ruky kus masa. Muži z nevěstiny strany seděli vedle sebe připravení maso přijmout. Ženichův příbuzný postupně maso všem podal, každý si ukousl několik mastných, tučných soust, nato je vyplivl do dlaně a položil před sebe na kus banánového listu. Rozdávání jídla sledovalo se zoufalou úzkostí několik vyzáblých psů, ale žádný z nich nedostal ani maličký kousek, protože poté, co si muži ukousli svůj díl, odnesli maso svým ženám.

Následovalo rozebrání zástavy a vyskládání všech per a ulit na rohoži. Všichni nevěstini mužští příbuzní se nahrnuli kolem a nad každým kouskem se rozhořela dlouhá a často i vášnivá debata o tom, komu nakonec připadne.

Když se všechno rozdělilo, přinesli hosté část vepřového masa, rozbalili uzlíky z banánových listů s vařenou zeleninou a začalo se hodovat. Nevěsta opustila svůj rodinný kruh, přisedla si k manželovi a poprvé zavládla uvolněná a sváteční atmosféra. Jeden muž všem ostatním ochotně kořenil jídlo: napřed pepř a koření důkladně rozžvýkal, potom vyplivl na kus masa.

To už byl večer a při pohledu na to, s jakým gustem všichni jedí, jsem si uvědomil, že jsem od časného rána nic nepozřel. Když si jeden z mužů všiml, jak na něj hladově civím, nabídl mi tučný kus vepřového, hojně poprskaný rozžvýkaným zázvorem. Bylo to velmi laskavé a pohostinné gesto. V naději, že si to nevyloží jako nezdvořilost, jsem však zavrtěl hlavou a ukázal na hromadu banánů. Muž se zasmál, jeden mi podal a společně jsme se přidali ke svatební hostině.

Sir Edward Hallstrom, jemuž patřila stanice v Nonduglu, se celý život zajímal o tropické ptáky a zemědělství. Nechal tu vystavět obrovské voliéry, v nichž nashromáždil sbírku rajek, která by mohla zásobovat všechny zoologické zahrady na světě. Tuto část plánu se mu však nepodařilo zcela uskutečnit, protože australské imigrační zákony v obavě z neúmyslného zavlečení nějaké choroby zakazovaly dovoz jakýchkoliv živých zvířat. To se týkalo rajek stejně jako jakýchkoliv jiných zvířat, tisíce ptáků různých druhů ale stejně porušují každý rok byrokratická omezení a klidně si migrují z Nové Guineje do Austrálie a zpět. Všechny hlavní komerční spoje z východní Nové Guineje létaly přes Austrálii, takže bez udělení zvláštního povolení – která australská vláda téměř nikdy nevydávala –, se nedali ptáci z Nonduglu dostat do světa jinak než lodí, navíc velikou oklikou bez zastávky v kterémkoliv australském přístavu. Zorganizovat takovou dopravu bylo velmi obtížné a my ten problém museli také vyřešit, pokud jsme měli naše rajky odvézt do Londýna.

V Nonduglu se každopádně nacházela sbírka rajek, jaká neměla na světě obdoby, a ptáky tam jezdili studovat ornitologové mnoha národností.

Ptáky měl na starosti Fred Shaw Mayer. Byl to hubený, prošedivělý, laskavý muž s mírně shrbenými zády. Kdybyste ho potkali na ulici ve městě, možná by na vás působil dost plaše a řekli byste si, že nejspíš téměř nevychází z kanceláře a nejdál se odváží vypravit někam na předměstí. Fred byl však jedním z největších sběratelů zvířat. Narodil se v Austrálii a při pátrání po ptácích, savcích, hmyzu a plazech procestoval řadu z nejdivočejších a nejnebezpečnějších míst na světě. Prochodil holandskou i australskou část Nové Guineje. Podnikl i výpravy na odlehlé ostrovy, kam si dojel třeba jen pro jediný konkrétní druh ptáka. Chytal zvířata na Molukách, na Jávě, na Sumatře i na Borneu a jeho sbírky exemplářů jsou dnes cenným vlastnictvím mnoha vědeckých institucí včetně Přírodopisného muzea v Londýně. Spoustu zvířat, která při svých expedicích našel, do té doby vědci vůbec neznali. Osobně objevil tři druhy rajek a ve vědeckých publikacích najdete několik tvorů s přídomkem „Shawmayerova“, protože je tak jiní zoologové pojmenovali na jeho počest.

Při prvním setkání s ním by vás však nic z toho ani nenapadlo. Choval se tak nenápadně, že jste ho občas nemohli vůbec najít, protože celé dny trávil se svými ptáky ve voliérách. Vstával před rozbřeskem, aby jim nachystal jídlo a mohli se najíst krátce po východu slunce, jak byli v divočině zvyklí. Připouštěl, že namíchat jídlo pro rajky nejspíš v pohodě zvládnou i jeho místní pomocníci, ale nevzrušeně dodával, že to stejně raději dělá sám. Tak brzy po ránu bylo ještě velmi chladno a Fred si obvykle oblékal několik dlouhých vlněných svetrů, těžké vojenské boty a podivnou loveckou čepici s klapkami na uši. V tomto úboru pak ve světle petrolejky míchal velké mísy zvláštní směsi z nakrájené papáji, pandánu, banánů a vařených vajec. Každá skupina ptáků měla svébytné potřeby. Někteří měli rádi v jídelníčku maso, takže jim bylo nutné nachytat pulce a pavouky. Jiní si zase potrpěli na vosí larvy nebo na vaječné žloutky natvrdo. Někdy, když neměl k dispozici jiné maso, otevřel Fred lednici a uřízl kus skopového, které měl mít k večeři. Zbytek dne pak věnoval obchůzkám po voliérách, jejich čištění a péči o své svěřence. Není potom divu, že mu místní lidé začali říkat Masta Pidžin.

Fred měl rozmanité chovance: papoušky všech velikostí a barev, hejna modrošedých holubů se stříbrně tečkovanými nadýchanými hřebínky a na ozdobném jezírku plulo několik exemplářů jednoho z vůbec nejvzácnějších druhů kachen, kachen krahujkových, které původně žily u plesa vysoko v horách nad Nonduglem.

Korunáči modří

Naši pozornost však upoutaly rajky. S Charlesem jsme tu měli možnost spatřit několik druhů, jež jsme do té doby znali jen z knižních ilustrací. Den za dnem jsme se procházeli voliérami, pozorovali ptáky a snažili si zapamatovat jejich drsné, pronikavé volání, abychom později v pralese podle vzdáleného zpěvu dokázali rozlišit, který druh rajek se v okolí vyskytuje.

Někteří ptáci ve voliérách vypadali podobně nevýrazně jako drozdi. To byly buď samičky, nebo mladí samci, protože samec získává nádherné opeření až ve čtyřech nebo pěti letech. Když k tomu dojde, začnou se samci od samic lišit do takové míry, že je velmi obtížné je k sobě navzájem přiřadit. Fred získával do sbírky převážně nedospělé samce, protože pokud už domorodý lovec lapil dospělého samce, pokušení ho zabít a nechat si nádherné peří velmi často převážilo nad odměnami, které nabízel Fred, ač byly samy o sobě dost vysoké. Mnoho ptáků však už ve voliérách žilo tak dlouho, že stihlo dospět, a my se mohli kochat jejich krásou. Byla tam nádherná rajka modrokřídlá se závojem safírově modrých, červeně lemovaných ocasních per; překrásná, trochu arogantně vyhlížející rajka princeznina s leskle černým peřím a měňavě zelenou náprsenkou, bizarní rajka holohlavá se dvěma zatočenými ocasním pery vyčnívajícími z jinak krátkého ocasu, zelenou náprsenkou, šarlatovými zády a zářivě žlutou skvrnou na šíji.2 Zvláště poslední zmíněný kus nedosahoval elegance jiných druhů rajek a ze všeho nejvíc připomínal první neumělý pokus nějakého amatéra stvořit co nejextravagantněji ozdobeného ptáka.

Obzvláště mě fascinovaly dva druhy. První byl velký jako špaček a nesl označení rajka dlouhoperá. Tento tvor je nositelem možná nejpozoruhodnější péřové ozdoby z celé ptačí říše – dvou chocholků dvakrát delších než celé jeho tělo, jež mu vyrůstají vzadu na hlavě a po celé délce jsou ozdobené lesklými, perleťově modrými šupinkami. A potom rajka volavá, která žila v pralese okolo Nonduglu a představovala místního zástupce klasického a nejslavnějšího druhu rajek, jejž popsal Pigafetta a Linné ho pojmenoval Paradisaea apoda. Stejně jako Pigafettova rajka má tento pták zelený límec, žlutou hlavu a zpod křídel mu vyrůstají dva dlouhé tenké štětečky. Liší se jen v tom, že původní pták měl ony štětečky zlaté, zatímco rajka volavá je má tmavě červené. Tyto ptáky jsem si prohlížel obzvlášť pečlivě. V Nonduglu bohužel neměli plně vyvinuté jedince, ale právě tyto ptáky jsme s Charlesem chtěli najít v divočině a natočit jejich námluvní tanec. Právě oni nás přivedli na Novou Guineu.

Místní lidé si jich velice cenili a jejich peří používali nejen k osobnímu zkrášlování, ale při mnoha transakcích také jako platidlo. Jen pár dní poté se nám dostalo velice pádného důkazu o tom, jak moc se tito ptáci loví. Frank se doslechl, že se má ve vesnici Minj, pár kilometrů od stanice, na druhé straně údolí za řekou Wahgi, konat velký sing-sing. Pro účely slavnosti vysekali obyvatelé v porostu lalangu válcovitého prostranství o velikosti fotbalového hřiště. Hned za ním se táhla hluboká rokle porostlá křovím a za ní se k dokonale vymetené obloze zvedaly strmé a žlutozelené svahy hory Kubor, jež uzavíraly údolí z jihu. Tanečníci měli sejít z hor, aby navštívili část kmene, která se usadila v údolí. Po cestě se zastavovali ve všech osadách, aby si s místními lidmi zatančili, takže se cesta, jež by normálně zabrala nanejvýš pár hodin, protáhla na několik dní. Nikdo nám nedokázal vysvětlit, proč se ty návštěvy vlastně konají. Mohlo jít o nějakých směnný obchod nebo rituální výměnu jídla a darů, tedy o potvrzení kmenové sounáležitosti, nebo snad jedna skupina druhé něco dlužila a svým závazkům mohla dostát jedině tak, že uspořádá velkou hostinu.

V půli dopoledne se na vysekaném prostranství objevilo několik žen z Minje, všechny hojně pomalované a v kompletním obřadním kostýmu. Přišly se podívat na představení.

Za další hodinu jsme z dálky zaslechli zpěv a dalekohledem jsem uviděl, že ze shluku chatrčí na jednom horském hřebeni vyšla řada maličkých postaviček. Zatímco jsem je pozoroval, všiml si Charles další podobné skupiny, která začala scházet z hřebenu napravo. Každých pár minut se průvod zastavil a vytvořil klubko. Kdykoliv se tak stalo, zpěv zesílil a přidalo se k němu slabé bubnování. Potom se klubko znovu protáhlo v nitku a pomalu kráčelo dál. Nakonec došlo k rokli a zmizelo v podrostu. Jak se neviditelný průvod prodíral směrem k nám, zpěv neustále sílil, až se najednou nad okrajem strže dramaticky vynořil první tanečník. V ruce třímal buben, na hlavě mu vlála masivní čelenka, pomalu kráčel k nám a rytmicky prozpěvoval. Za ním vycházeli na paseku další a další válečníci, jako by jejich průvod nikdy neměl skončit, až se nakonec v poledne, kdy nám slunce stálo přímo nad hlavou a drtilo nás svým téměř nesnesitelným jasem, na prostranství tísnily stovky divoce skandujících tanečníků.

Sešikovali se, vždy po pěti vedle sebe a do deseti řad, bušili do bubnů, ochraptěle vykřikovali a zuřivě dupali do země. Byl to vcelku jednoduchý tanec, ale zcela je pohltil; bosýma nohama vířili oblaka prachu, jenž zasychal ve stružkách potu, řinoucích se jim po prsou a po zádech. Zdálo se, že jsou v transu.

Občas se zastavili, ale i tehdy se současně pohupovali do rytmu bubnů, jako jeden muž si stoupali na špičky a dřepali, pestrobarevný baldachýn jejich čelenek se vlnil jako rozbouřená hladina moře. Mnoho z nich si potřelo svalnatá těla červenou hlínou, téměř všichni měli za páskami na bicepsech zastrčené chomáče červené trávy a zápěstí si ozdobili náramky z kožichu vačice. Pár se jich vyzbrojilo oštěpy nebo luky a šípy a jeden si přinesl dvě obrovské kamenné sekery. Jejich ostří byla připevněna k dlouhým zahnutým a složitě ozdobně opleteným toporům, jež nejspíš sloužily jako protiváha k těžkým čepelím.

Nádhera jejich čelenek mě ohromila. Za oběť těm ozdobám muselo padnout mnoho druhů rajek. Téměř všichni tanečníci měli dvě ocasní pera rajky dlouhoperé z jedné strany zapíchnutá v nose a z druhé přilepená k čelu, takže jim elegantně rámovala horní polovinu obličeje. Někteří muži měli tolik ocasních per rajky dlouhoperé, že je zakomponovali i do svých čelenek. U jednoho válečníka jsem jich napočítal šestnáct a k tomu snad dvacet nebo třicet per dalších rajek – malé, volavé, spiráloocasé, princezniny a modrokřídlé.

V životě jsem viděl jen málo úchvatnějších věcí. Zhruba jsem to propočítal. Na louce bylo přes pět set opeřených tanečníků. Dohromady museli zabít přinejmenším deset tisíc rajek, aby se na tento obřad ozdobili.

Charles natáčí přípravy na hostinu

1Předchozí popis každopádně napovídá, že půjde mnohem spíš o rajku
vlajkovou (Semioptera wallacii) – pozn. překl.

2Attenborough na tomto místě uvádí rajku nádhernou (Lophorina superba), avšak uvedený popis tomu neodpovídá – pozn. překl.

2
Do údolí Jimi

Původně jsem doufal, že bychom mohli natočit námluvy rajek v pralese okolo Nonduglu, byť by to bezpochyby vyžadovalo spoustu času a trpělivosti. Jenže z toho, co jsme na místě viděli, jsem brzy pochopil, že mnohem větší šanci budeme mít, pokud necháme Wahgi daleko za sebou a pronikneme do divočejších a méně obydlených oblastí.

Mimoto mou pozornost upoutaly ony velkolepé kamenné sekery, které jsem zahlédl u několika tanečníků z Minje. Fred mi vykládal, že když začínali západní badatelé před pětadvaceti lety prozkoumávat Wahgi, domorodci se těmito sekerami rozháněli po celém údolí, ale od té doby je téměř kompletně vytlačily dovezené železné sekery. Zbývající kamenné sekery se používaly už jen při obřadech. V celém údolí Wahgi je již nikdo nevyráběl, ale místní lidé je občas směňovali s kmeny žijícími v údolí Jimi, které leželo na severu za horami.

„A jaká je šance, že v údolí Jimi najdeme rajky?“ zeptal jsem se.

„Vysoká,“ opáčil Fred, „protože tam žije jen málo domorodců. A kromě rajek a výrobců seker tam možná narazíte i na pygmeje, kteří se tam někde mají údajně vyskytovat.“

Zorganizovat výpravu do údolí Jimi však nebylo vůbec snadné. Především leželo mimo spravovanou oblast, takže se do něj smělo jen se zvláštním povolením. Takové povolení nám mohl udělit oblastní komisař na stanici Mount Hagen, jež se nacházela v horní části údolí Wahgi.

Vysílačkou jsme mu poslali zprávu s dotazem, zda bychom ho mohli přijet navštívit, a když potom v Nonduglu přistálo další zásobovací letadlo, nastoupili jsme do něj a vyrazili jsme směrem Hagen.

Do kanceláře nás uvedl jeden z komisařových pobočníků. Sám komisař, strohý Australan v dokonale nažehlené khaki uniformě, seděl za stolem a pátravě si nás měřil zpod masivního obočí.

Trochu nervózně jsem mu vysvětlil náš plán – že chceme s Charlesem vyrazit do údolí Jimi a měsíc tam natáčet film o rajkách a výrobě kamenných seker. A dodal jsem, že pokud by to bylo možné, rádi bychom údolí opustili jinou cestou, než kterou do něj vstoupíme, abychom z něj viděli co nejvíc.

Komisař pozorně poslouchal, a když jsem domluvil, vytáhl ze šuplíku mapu a rozložil ji na stole.

„Podívejte se sem,“ řekl rázně, „Jimi je dost divoký kus země. Zatím jsme tam vyslali jenom pár průzkumných hlídek,“ dodal a přejel prstem po tečkovaných čárách, které přetínaly velkou bílou skvrnu na mapě.

„Před pár lety hlásili piloti, kteří létali z Wahgi do Madangu na severním pobřeží, že tam viděli vesnice v plamenech, a přes hory přešlo pár lidí s historkami o tom, že se tam vraždí ženy a děti ve velkém. Poslal jsem tam hlídku a ta napochodovala rovnou doprostřed kmenové války. Přepadli je ze zálohy, několik policistů utrpělo zranění a rychle se odtamtud museli stáhnout. Tak jsem se tam vydal osobně s dalším důstojníkem Barrym Griffinem a asi tuctem domorodých policistů. Na místě zvaném Tabibuga jsme našli vhodnou lokalitu pro stanici a nechali Griffina, aby ji vybudoval a obnovil v oblasti jakýs takýs pořádek. Od té doby se tady v Hagenu zastavil jen jednou nebo dvakrát a vždycky nanejvýš na den, aby si trochu odpočinul. Zdá se, že se situace v Jimi uklidnila, ale očividně má Griffin plné ruce práce. V žádném případě vás tam nepustím, pokud s tím on nebude výslovně souhlasit. Předně proto, že jestli se hodláte toulat po Jimi a hledat ptáky a kamenné sekery, budete potřebovat doprovod. On je jediný, kdo vám ho může zajistit, a je možné, že usoudí, že jeho policisté mají na práci lepší věci než hledání ptáků. Nemluvě o tom, že tam o vás možná vůbec nebude stát. Patří k těm chlapům, co mají opravdu rádi samotu a nepřejí si nic jiného, než aby je všichni nechali na pokoji a oni se mohli věnovat své práci. Od doby, co stanici postavil, ho tam nikdo nebyl navštívit a nemuselo by se mu zamlouvat, že by mu zčistajasna měli na dveře zaklepat dva divní chlápci, kteří to tam vůbec neznají. A pokud se k tomu takhle postaví, tak mu rozhodně nebudu nařizovat, aby se o vás postaral.“

Komisař se odmlčel a přísně se na nás zadíval.

„Jestli na to kývne, navrhuji, abyste do Tabibugy vyrazili po stezce přes hory, po níž mu obvykle posíláme zásoby. Je to dvoudenní pochod, stezka už je vcelku slušně prošlapaná a lidé z vesnice podél ní jsou víceméně ochotní dělat nosiče. Až dorazíte do Tabibugy, můžete se s Griffinem dohodnout, jak se svým časem naložíte. Vím, že chystá hlídkovou výpravu na západ od své stanice, a možná vás bude ochoten vzít s sebou. Pokud budete chtít údolí opustit jinou cestou, bude nejlepší, když překročíte řeku Jimi a vyjdete na druhé straně Bismarckových hor v údolí Ramu na místě zvaném Aiome. Mají tam přistávací dráhu a určitě si budete moct pronajmout letadlo, které by vás tam vyzvedlo. Vyhovovalo by vám to?“

„Ano, pane,“ odpověděl jsem.

„Tak dobře,“ prohlásil komisař a vstal, „až se příště Griffin ozve vysílačkou, navrhnu mu to. Ale pochopte, že jestli řekne ne, celá výprava se ruší.“

Najednou se zazubil.

„Doufám, chlapi, že máte rádi procházky,“ poznamenal, „protože jestli se tam vypravíte, čeká vás spousta pochodování.“

Čtyři dny poté nám oblastní komisař poslal vysílačkou do Non-
duglu vzkaz: Griffin souhlasil, že se nás ujme, a dva jeho domorodí policisté na nás budou za týden čekat na wahgijském konci stezky, aby nás doprovodili do Tabibugy.

Rázem jsme měli plné ruce práce s přípravami na cestu. Odletěli jsme do Lae, abychom nakoupili jídlo pro sebe, pytle rýže pro nosiče, petrolejové lampy, pánve a celty, které nám měly sloužit jako stany. Zašli jsme do kanceláře letecké společnosti a domluvili se, že za čtyři týdny pošlou malé, jednomotorové letadlo do Aiome, aby nás tam vyzvedlo a dopravilo nás zpět do Nonduglu. Pořídili jsme pytle soli, korálky, nože, hřebeny, foukací harmoniky, zrcátka a mušle, kterými jsme hodlali zaplatit nosičům a odměnit každého, kdo nám přinese zvířata. Nakoupili jsme také spoustu sirek a hromadu starých novin, protože jsme věděli, že obojí bude v odlehlých částech guinejské vysočiny ceněnou komoditou.

Vrátili jsme se do Nonduglu a pokusili se roztřídit veškeré vybavení do dvacetikilových zavazadel. Nebylo to nic jednoduchého, protože jediná váha v Nonduglu se zrovna porouchala, takže jsem hmotnost musel odhadovat. Znovu a znovu jsem plnil velkou bednu, zvedal ji a dospíval k závěru, že je tak děsivě těžká, že musí určenou hmotnost přesahovat, a tudíž by ji nikdo nemohl nést déle než pár minut. Pak jsem z ní vždy vyndal část obsahu a nahradil jej něčím lehčím, třeba oblečením.

Čekal nás měsíc pochodu a během té doby jsme nemohli spoléhat na to, že najdeme nějaké jídlo nebo přístřeší. Hromada potřebné výstroje byla obrovská, a i když jsem všechno několikrát přepočítal a zredukoval osobní věci na minimum, pořád mi vycházelo, že budeme potřebovat ohromné množství nosičů.

Jednou večer jsem se s tím svěřil Fredovi.

„Možná si to až moc zpříjemňujeme a táhneme příliš nadbytečného jídla a oblečení,“ řekl jsem, „ale vypadá to, že budeme potřebovat snad čtyřicet nosičů.“

„No teda! To je výborné,“ opáčil Fred nevzrušeně. „Mně se nikdy nepodaří cestovat s míň než sedmdesáti a to ti povím, že je to někdy pořádná fuška, tolik jich najmout, když se místním nechce moc spolupracovat.“

Přesto mi to stále dělalo trochu starosti, zvlášť když jsme den před domluveným setkáním zjistili, že se nám všechna výstroj jednoduše nevejde do jednoho džípu. Většinu jsme museli naskládat na valník, připojit ho k traktoru a poslat s ním napřed jednoho z Frankových předáků. Frank nás potom odpoledne i se zbytkem věcí džípem odvezl.

Vesničku Kwiana na úpatí tabibugské stezky tvořily tří malé chatrče a house-kiap, domek vládního z rákosu omotaného kolem dřevěné konstrukce a se střechou z palmových listů. Už tam na nás čekali dva obrovští svalnatí domorodí policisté. Byli bosí a do půl těla nazí, na sobě měli jen pruh khaki látky omotaný kolem beder, oblýskaný kožený opasek a na něm zavěšený bajonet v pochvě. Stavbou těla i celým vzhledem se velmi lišili od vousatých Wahgiů se zahnutými nosy, protože jako většina policistů na Nové Guineji pocházeli z pobřeží.

Starší z nich mi rázně zasalutoval.

„Bré odpodne, pane,“ řekl a podal mi dopis. Byl od Barryho Griffina. Psal v něm, že nositel vzkazu se jmenuje Wawawi, je to důvěryhodný policista z jeho oddílu, zná dobře stezku a dovede nás do Tabibugy. Vyjmenovával vesnice, které budeme cestou míjet, a navrhoval, abychom přenocovali v té, jež se jmenuje Karap. Nakonec dodal, že už se těší na setkání s námi.

Wawawi svolal na prostranství před house-kiapem početný dav vesničanů. Byli to typičtí Hageňané, vousatí a až na tkanou bederní roušku a honzíka z trávy zcela nazí. Většina měla za opasky zastrčené nože a sekery, které jim podle mého názoru dost riskantně trčely nad stehny – holá čepel na holé kůži. Všichni vypadali, jako by se zrovna probudili, spousta z nich rozespale mžourala a travnaté honzíky měli dost pomuchlané a špinavé. Pár z nich ještě mělo na tvářích rozmazané zbytky barevných vzorů. Bylo chladno, protože slunce ještě nevyšlo, a muži si tiskli paže k holým hrudníkům, aby se trochu zahřáli.

Na Wawawiho příkaz vynosili naše zavazadla a vyskládali je do dlouhé řady. Potenciální nosiči na ně sklíčeně hleděli, občas někdo něco zkusmo zvedl, aby se přesvědčil, že je to skutečně tak těžké, jak si myslel, načež se nenápadně odloudal k něčemu, co vypadalo přece jen snesitelněji. Wawawi ovšem rázně vykročil podél řady a ke každému kusu nákladu přidělil dvojici mužů.

Když bylo hotovo, Wawawi si od malého sirotka, jenž div nepukal důležitostí, vyzvedl pušku, kterou mu svěřil do opatrování. Potom se podíval, jestli jsem připraven, a vydal pokyn nosičům. Ti zvedli zavazadla a následovali Wawawiho, který po široké stezce vyšlapané v červené hlíně vykročil do hor.

První zhruba kilometr a půl se stezka vinula podél hrany strmého úzkého údolí. Dole pod námi se jiskřila a pěnila říčka, která se přes hromady kamenů valila k soutoku s Wahgi. Slunce konečně vyšlo nad hory, zahřálo nám těla a rozpustilo zbývající cáry mlhy, jež visely kolem nás. Jeden z nosičů halasně zahalekal „Húúú-áááá“ a protáhl hlubší tón, co mu kapacita plic stačila. Vzápětí se k němu přidali ostatní a výsledné hulákání znělo jako jedno nepřetržité „ááá“, proložené občasným vyšším, neměnným staccatem „hú“. Ta hudba nás provázela celý zbytek dne a v následujících týdnech se stala naším věrným pochodovým společníkem.

Zanedlouho začala stezka stoupat a klikatit se vzhůru po táhlém travnatém hřebeni. Bosí nosiči se statečně plahočili do kopce a prsty na nohou se jim zarývaly do strmého bahnitého svahu, na němž mi okované boty zoufale ujížděly a klouzaly. Přibližně každou hodinu Wawawi nařídil zastávku a při odpočinku přerozdělil náklad tak, aby se nosiči vystřídali u těžkých beden.

Kolem poledne jsme nechali za sebou poslední přívětivé přesličníky a zelené keře, které do té doby pokrývaly svahy, a vstoupili jsme do řídkého lesa vyzáblých stromů, z jejichž větví visely závoje svraštělého mechu a pokroucených lián. V jednu chvíli se cesta klikatila přes sérii vlhkých kamenných ploten, které dělaly nosičům velké potíže. Zdržel jsem se tam, abych pomohl, kde se dalo, dokud přes ně nosiči nepřetáhli všechen náklad. Kousek nad nimi se úhel stoupání začal narovnávat a zdálo se, že se blížíme k nejvyššímu místu průsmyku. V okolním bezútěšném lese se válely cáry řídké mlhy. Šel jsem pomalu s hlavou skloněnou, opatrně kličkoval mezi balvany a ztěžka oddechoval, protože jsme vystoupali do nějakých dvou tisíc čtyř set metrů. Vtom jsem si všiml, že nosiči vepředu opět zastavili. Napadlo mě, že to skutečně není nejlepší místo na přestávku, a rozhodl jsem se, že je předejdu a za nejvyšším místem sedla najdu nějaké příhodnější místo na oddech. Když jsem však přišel blíž, zjistil jsem, že se nosiči místo odpočinku nahrnuli kolem Wawawiho a o něčem s ním vášnivě diskutují.

„Tihlefella říkat, že dál nejít,“ oznámil mi Wawawi, když jsem je dostihl.

Vypadalo to, že je jim zima a jsou unavení, ale jinak jsem neviděl žádný důvod, proč by měli zrovna teď, když jsme překonali nejnáročnější část stoupání, začít stávkovat. Ani jsem si nechtěl představovat, jak bychom si poradili, kdyby na tom odlehlém, opuštěném místě náklad složili a odešli. Nejpřesvědčivějším tónem, jakého jsem byl schopen, jsem jim vysvětloval, že už jsme na vrcholu a dál už půjdeme jenom z kopce, takže bude cesta mnohem snazší. Odpočiňte si, říkal jsem jim, a my vám dobře zaplatíme, až dojdeme do další vesnice, ale musíme jít dál. Pochybuji, že pochopili, co jsem se jim snažil říct, a nakonec to byl ostatně Wawawi, kdo mi odpověděl. Dál odmítají jít, vysvětlil mi, protože vrcholek toho horského sedla představuje hranici jejich kmenového území. Za ním leželo území jiného kmene a to jsou „zlýfella moc moc. Oni kai-kai lidé.“

„Aha,“ poznamenal Charles suše, „tím myslí, že jsou to kanibalové.“

Oba jsme se tomu zasmáli, protože nám celá situace přišla absurdně přitažená za vlasy. V tu chvíli jsem si ovšem, za vrcholem jedné hromady balvanů o nějakých dvě stě metrů dál v mlze, všiml špičky pera z válečné čelenky. Překvapeně jsem zamrkal a potom jsem si všiml další, podstatně blíž. Úsměv se mi ze rtů rychle vytratil.

„No, ať jsou to kanibalové, nebo ne,“ opáčil jsem s poněkud nucenou lehkostí, „myslím, že na nás támhle čekají.“