Žena s láhví: Náčrtník 4, léto 1981

Šampáňo & kokain: Deník 1987

Český překlad knihy byl podpořen grantem Goethe-Institutu.

The translation of this work was supported by a grant from the Goethe-Institut.

© 2020 Carl Hanser Verlag GmbH & Co. KG, München

Drawings © Bettina Munk, VG Bild-Kunst Bonn, 2020

Translation © Kateřina Klabanová & Kateřina Sitařová, 2022

Front endpaper photo © Matthias Munk

Cover design © Tomáš Cikán, 2022

All rights reserved.

ISBN 978-80-7252-957-5

DR. PAVLU ŽALUDOVI (1912–1988)

Tento román jsme napsali ve třech, protože máme před očima dobu, kdy se něco dělo. Změnil se stav pohlaví, původu, vnímání, pocitů, myšlení a umění. Nejen pro nás, kterým tehdy bylo dvacet, ale i pro svět osmdesátých let, v němž jsme dospívali.

Vyprávějí ho tři hlasy. Hlas sboru, který z ženské perspektivy podává příběh mladých buřičů v Západním Berlíně, a pak ženský a mužský hlas dvou lidí spojených osudem.

Nic jsme si nevymysleli. Události ani místo. Jen osoby v příběhu jsou směsicí postav, v nichž se jako ve snu snoubí rysy různých kamarádů a kamarádek. Fikce je pravdivá a fakta souhlasí.

45 vykloubená doba

46 nejlepší doba

47 v prvních dobách

48 celá doba

49 vnitřní čas

50 krátká doba

51 dlouhá doba

52 většina času

53 po zbytek doby

54 nadešel čas

Milenci: Náčrtník 7, březen–květen 1982

365 DOBOVÝCH SLOV, HEIDI PARISOVÁ

NAKLADATELSTVÍ MERVE, BERLÍN 2008

POSTAVY

LUISA umělkyně, podivínská a důsledná

THOMAS student filozofie, dělnické dítě z Wuppertalu, ctižádostivý a těžko čitelný

SORAYA studentka divadelní vědy, nepřístupná a odhodlaná

GRAND Sorayin přítel, jezdí na motorce, studuje práva

WOLLE Berlíňan, pouliční bitkař, taxikář, zádumčivý a radikální

ROBERT Berlíňan, nelegální tiskař, pomocný dramaturg divadla Schaubühne, chytrá hlava, entuziastický

VRONI dělnická dcerka z Vídně se slabostí pro umění a nesprávné muže, dobrosrdečná a mondénní

LENNY komunisticky smýšlející hulič z pásma podél železné opony

ULI student medicíny s diplomatickými vlohami, chytrý a spolehlivý

ANTONIA Uliho přítelkyně, krásná, ale k smrti nudná studentka chemie

MICHAEL anarchista z Bavorska, šaman, jogín, zenový mistr, hipík a velký svůdník

CLARISSA Michaelova přítelkyně zvaná princezna von Crumb, studuje literární vědy se zaměřením na interpunkci

LARS přítel a pravá ruka Clarissy a Michaela, nenápadný a plachý

IRENE vůdkyně radikální frakce, pracuje na půl úvazku jako pomocná síla na berlínském zdravotním úřadu,

rázná a militantní

MARIANNA Irenina přítelkyně, lehkomyslná, vrtkavá osoba, Berlíňanka

JOHN milenec Irene a Marianny, macho, Berlíňan, obdivovatel Pol Pota

LEO Thomasův přítel, budoucí literární vědec z okruhu Jacoba Taubese se slabostí pro hororové komedie, pohádky o nestvůrách a triviální mýty

ELENA přítelkyně Luisy, Soraya ji jako spolujezdkyni na motorce přivezla z Turína přes Alpy,

vychovaná katolickými jeptiškami

FOUAD uprchl z Iránu před islámskou revolucí, Mariannina aférka, elegantní a málomluvný

TIBOR maďarský disident, vydavatel undergroundového časopisu, tichý a empatický

ELISABETH a FRIEDER POHLOVI Luisini rodiče

PAULINE a TOBIAS POHLOVI Luisini sourozenci

MUDr. MAX KOLO primář nemocnice v Ústí nad Labem, člen KSČ, neideologický a obětavý

MUDr. FRANTIŠEK LÍPA primář oddělení anesteziologie a resuscitace, věrný a nebojácný

MUDr. ŠIMON MALÝ lékař na oddělení primáře Lípy, zdrženlivý, s medovýma očima

MUDr. JONÁŠ DEN lékař na oddělení primáře Lípy, hovoří francouzsky, stoupenec reforem

LYNN dcera z hamburských vyšších vrstev, neústupná a křehká

JAN Lynnin východofríský přítel, nadaný gauner a fušer, pracovitý a vlastně bezstarostný

RABE utekl z Východního Berlína, tulák, flákač a rebel, vtipný a nebezpečný

DIANA POHL Luisina teta, chirurgyně, emigrovala do New Yorku, samotářka

SVEN Berlíňan z Weddingu hýřící všemi barvami, náš příznivec

CLAUDIUS impresário, dealer, hráč, nejlepší milovník v Kreuzbergu

ANSELM později životní partner Lynn, aktivista biosubkultury, obratný a obchodně zdatný

Žena v domácím baru: Náčrtník 5, podzim/zima 1981

Praha, leden 1982

Po půl hodině jízdy usnula. Uspal ji monotónní zvuk motoru. Na zadní sedačce starého mercedesu seděly dvě. Zavrtěla se, hledala pohodlnou pozici na spaní. Otočila se o 180 stup ňů, zapřela si paže o horní hranu opěradla a položila na ně hlavu. Jedno koleno si přitáhla k tělu, seděla teď zády k sedadlu řidiče.

Kdo bude cestou domů řídit, se rozhodovalo mezi ní a Sorayou. Elena neměla řidičák a Thomasovi nebylo dobře. Soraya řízení zbožňovala, ona ne. Když ráno nastupovali, otázka, kdo sedne za volant, se vyřešila rychle.

Prahu nechali za zády. Projížděli zvláštně pohádkovou krajinou severních Čech. Mezi zeleně pableskujícími poli se po rovném hlavním tahu blížili k hranici. Byla zima, ale později nedokázala říct, jestli nasněžilo.

Když usnula, všechny zvuky kolem ní zmizely. V rozhodujícím okamžiku života spala.

Západní Berlín, 1980

Žili jsme v Berlíně. Přišli jsme sem a netušili, že v tomhle městě člověku přidělují místo mrtví. Kdybychom jen byli četli Heinera Müllera. Jenomže mládí se o smrt nezajímalo.

Berlín rozdělený vedví ležel uprostřed Německé demokratické republiky. Ze sovětského sektoru udělali hlavní město prvního německého socialistického státu. Berlín, hlavní město NDR. Cedule na dálnici avizovaly jenom tenhle Berlín. Západní část, náš Berlín, byl trvalým provizoriem a podél rovných širokých silnic, které vedly do bývalého hlavního města Říše, o něm nepadla ani zmínka. Spolková republika se už dávno etablovala, a tenhle vzdálený zbytek města zůstal výjimečným stavem. Americký letecký most z něj udělal symbol svobodného světa. Když jsme sem při šli, z tíže Západního Berlína už moc nezbývalo. Svědomitá spolková republika se smířila s tím, že bude agonii půlměsta dál subvencovat. Ve frontovém městě setrvávala pozůstalá populace. Kdo věřil nebo doufal v nějakou vlastní budoucnost, tehdy do Berlína neodcházel.

Nás pro něj zlákala nepřítomnost všeho, co jsme tak dobře znali. To město ztělesňovalo absenci tradice, otevřenost, fragmentárnost a provizorium. Mýtus Berlín připomíná ohromné muzeum tvrzení, která sentimentální jedinci oživovali a destruktivní typy vyvracely. Nás sem přivedl pocit, že Berlín přímo čeká na to, aby ho někdo formoval, použil a vznesl na něj nárok. Jenže jsme se zmýlili. Přitáhli jsme sem ze západní části a teď jsme se jen užasle toulali po ohromných prázdných plochách zarostlých plevelem, strkali prsty do děr po kulkách, které ve stěnách domů zanechaly pouliční boje posledních válečných dnů, a na protipožárních zdech jsme objevovali strašidelné obrysy pokojů v bytech zničených válkou. Teprve postupně nám docházelo, nakolik tu prázdnotu prostupuje doba minulá. Město plnily odkazy na věci a lidi, po nichž se slehla zem, zůstaly jen stopy. Cítili jsme nepřekročitelnou demarkační čáru, která procházela městem jako otisk bolesti. Ztratili jsme orientaci, chyběl nám vnitřní kompas. Čeho jsme se měli držet?

Jinak bylo všechno dost pochmurné. V obchodě s ovocem a zeleninou na rohu ulic Oranienstraße a Adalbertstraße v jihovýchodním okrsku 36, takzvaném SO 36, se prodávala jablka a pomeranče z dřevěných beden jako uhlí, na Kurfürstendammu, jemuž se tu říkalo Ku’damm, mohl člověk spolu s dalšími čumily skrze kulaté otvory některé z peepshow minutu pozorovat rozvalené ženy všeho věku, v Café Kranzler posedávaly zamračené báby před ohromnými zákusky se šlehačkou, v Grunewaldu v Chalet Suisse obsluhovali teplí číšníci imitující švýcarskou němčinu a v čínské restauraci u Zoopalastu servírovali Berlíňáci jako poleno sladkokyselé kuřecí soté. Náměstí Potsdamer Platz pokrývala prašná step, zámek Charlottenburg hloupě přihlížel na okraji, Říšský sněm osaměle podřimoval na svojí državě, momentálně na hranici mezi systémy. Nechtěli ho tam nechat stát jako melancholickou ruinu, a tak ho nákladně zrenovovali. Nápis „Německému národu“ zůstal zachován. Komu byl určen, už nikdo nevěděl.

Žili jsme uvnitř betonového kruhu. Světlý beton, jeden panel vysoký tři metry šedesát vedle druhého, na horní hraně opatřený vyboulením. Ta vyboulenina se metr za metrem plazila městem, přetínala ulice, náměstí, domy. Byla to Berlínská zeď, val jako z jiných časů, skoro směšný. Ta zeď byla tak obscénní právě kvůli vyboulenině. Kdo to při útěku zvládl až sem, nemohl se jí zachytit. Sklouzl a spadla klec.

Ze západu zeď ve slunci vypadala jako dlouhá bílá ponrava. Hodně lidí si ji představovalo větší a vyšší. Jenže nebezpečí se skrývalo na rubu. Nebyla to žádná nechráněná stěna. Kolem západních sektorů probíhala souběžně ještě druhá zeď, místy i plot, a mezi nimi široký pás země. Trávník, pod nímž se ukrývaly miny, pečlivě uhrabaný písek, kde byla vidět každičká stopa, strážní věže, konstrukce španělských jezdců, němečtí ovčáci, hustě nasázené obloukové lampy a vyasfaltované chodníky pro vojáky na stráži s rozkazem střílet: městem procházelo pásmo smrti, na jehož zdokonalování se nepřetržitě a odborně pracovalo. První pohled na něj z plošinek vyhlídkových věží byl šokující. Tyhle dřevěné věže stály podél zdi na západní straně a na obzvlášť dobrodružných místech zvaly zvědavce k nahlédnutí na druhou stranu. V novinách se už téměř bez povšimnutí objevovaly zprávy o občanech NDR, kteří se přes pásmo smrti pokoušeli utéct z Východu na Západ. Mezi lety 1961 a 1989 jich přišlo o život sto čtyřicet. Podlehli smrtelným zraněním, zastřelili je pohraničníci nebo po dopadení spáchali sebevraždu. Na Západě setrvaly v paměti déle než jeden den jenom nejspektakulárnější případy. Zeď se stala skutečností, která nepřipouštěla sebemenší pochybnosti.

Pro nás byla zeď O.K. Zklidňovala dopravu, vytvářela zákoutí a to, co se v jejím stínu nedalo využít, zůstávalo zapomenuto jako prázdná země. Později jsme už jako místňáci na vyhlídkové věže nelezli. Druhou stranu jsme vytěsnili. Jako by se za Východním Berlínem a jeho dlouhými, tichými, žlutě osvícenými ulicemi rozprostíraly gigantické prostory Východu. Když odtamtud foukal obzvlášť ledový vítr, měli jsme pocit, že jsme kousek od Sibiře.

Berlín, to je město se širokými chodníky, které ponechávají mezi chodci spoustu místa, s nájemními domy, v jejichž širokých vstupních dveřích mizí pospíchající i ti, kdo na spěch nemají, a se zdí, která rozděluje a spojuje. Město sutin, které se stalo symbolem politiky studené války.

V určitou chvíli si Západní Berlín jako ostrov na Východě vystačil sám se sebou. Uzavřenost ještě posílila odedávna drsné klima a přetavila je v drsně fatalistickou atmosféru. Brzy jsme odevzdali řádnou občanku a mávali „náhradním občanským průkazem“, který na hranicích tehdejšího světa vyvolával údiv a nechával se kolovat. Tahle osmistránková zelená knížečka z nás dělala provizorní Němce. To se nám líbilo. Zvláštní status Západního Berlína nám učaroval. Neplatila tu branná povinnost ani policejní hodina, byly tu jiné doklady, jiné známky a poslanci, kteří nesměli hlasovat v bonnském parlamentu. Kdo žil tady, v sektorech spojenců, tedy Francouzů, Angličanů a Američanů, byl mimo systém Spolkové republiky Německo. Město nás úplně pohltilo. Tak moc, že NDR reálně existovala jen v okamžiku, kdy jsme Berlín opouštěli. Někdo stopoval. S cedulemi Goslar nebo Memmingen nebo Kaiserslauten. Hodiny jsme čekali na přechodu Dreilinden nebo Staaken a přelaďovali mezi stanicemi SF-Beat (Západ) a DT 64 (Východ) tak dlouho, dokud konečně nezazněla otázka pohraničníků: „Knihy, rádio, nebo zbraně?“ Na tranzitním úseku se po měsících, kdy jsme se dívali na protipožární zdi a chátrající fasády, najednou otevřel pohled na krajinu. Jít na procházku nebylo povoleno. My projíždějící jsme se museli co nejrychleji odebrat na Západ, zaznamenával se okamžik zahájení cesty. Očima jsme klouzali po krajině, lhostejně jsme přejížděli do bývalého domova, jemuž jsme teď říkali Západní Německo.

Západní Německo, po válce

Dnes už se nikdo nechce jmenovat jako my. Patříme ke generaci se jmény, ze kterých je cítit zvláštní směsice sounáležitosti s nácky a touhy po modernitě. Kluky už nepojmenovávali Adolf, ale s oblibou je obdařovali jmény jako Horst, Frank, Harald nebo Heinz, protože se tak jmenoval strýček nebo bratr, který padl v uniformě ozbrojených jednotek SS. Mohlo se stát, že kluk stál před náhrobkem, do něhož bylo vytesáno jeho vlastní jméno. Copak to člověk mohl někdy pochopit? U holčiček už byla skoro odvaha pojmenovat dítě podle módního časopisu Brigitte nebo jako naivní filmovou hrdinku Ingeborg. Narodili jsme se v době od poloviny padesátých do raných šedesátých let. Bylo nás vždycky moc. Ve školce, ve škole, při hledání práce, když jsme se hlásili na vysokou. Vždycky už tu byl někdo před námi nebo další netrpělivě čekali, až nás nahradí. Nezažili jsme noční bombardování, útěk, vyhnání ani hry v troskách války. Jsme děti začátku. Naše existence měla pojistit nově založený stát. Když obézní kancléř Erhard poprvé prohlásil poválečnou dobu za ukončenou, byli jsme ještě na základce. Neměli jsme o tom ani páru, stejně jako jsme nevěděli o stavbě zdi v roce 1961, unikala nám kubánská krize v roce 1962 i procesy se zločinci z Osvětimi v roce 1963. Berlín byl daleko, Amerika hodná, a i když jsme dospělé často slyšeli mluvit o „Židech“, neměli jsme tušení, co tím myslí. V naší realitě pro to slovo neexistoval ekvivalent.

Do našeho studenoválečného dětství vtrhla politika s vpádem Sovětů do Prahy v roce 1968. Rodiče seděli před rádiem a televizí a tvářili se vážně. Slovo „vpád“ jsme znali z jejich vyprávění o válce. Tušili jsme, že to, co se odehrává v Praze, je znepokojuje. Jako děti a teenageři jsme věděli, že proti sobě stojí hodní a zlí. Hodní se beze zbraní stavěli před tanky těch zlých. Hodní i zlí vypadali mladě. Hodní měli na sobě letní šaty a zlí uniformy. Hodní chtěli žít ve věčném jaru, zlí přišli z Ruska, kde je pořád zima. Zlí jaro ukončili a přivezli hodným zimu. I když se pro nás nic nezměnilo, nemohli jsme zapomenout, že někdo má moc ukončit jaro tanky, zbraněmi a uniformami.

Historici tvrdí, že studená válka byla šťastná doba. Západ se modernizoval prostřednictvím státních regulací trhu, Východ prostřednictvím státního plánování. Na obou světových stranách se věřilo, že nastolená cesta povede ke společenské změně a štěstí obyvatel. Jako děti začátku jsme na Západě měli poznat a vstřebat omezení a možnosti života ve vysoce moderní společnosti. Byli jsme první generací televize, atomové energie a letů do kosmu. Racionální a univerzální současnost slibovala blahobyt, inovace, bezpečnost a vzdělání. Naše rodiny měly auto, koupelnu a televizi, jezdili jsme na dovolenou a chodili na gymnázium. V jeho lavicích už neseděly jenom děti honorace. Na gymnázium směly chodit i děti dělníků a rolníků. Se vzestupem prostřednictvím vzdělání se počítalo dokonce i pro holky. Na vlastní kůži jsme zažili, jak se republika během pouhých pár let proměnila. Na základní škole před nás postavili učitele, kterým nevadilo dál používat metody nabyté za nacistů. Za trest se chodilo do kouta, rozdávaly se „buráky“ nebo se žáci museli před celou třídou postavit k tabuli, kde je vyučující precizně bral rákoskou přes dlaně. Kdo před ránou ucukl, dostal o jednu navíc. A později, na gymnáziu, vzali naše třídy útokem adepti učitelství v manšestrákách do zvonu a minisukni, s diplomem, na němž sotva zaschl inkoust. Angličtinář skutečně studoval v Anglii, dějepisářka z kabelky vytáhla knížku Moc a vláda ve spolkové republice jistého Urse Jaeggiho a učitelka biologie si připravila hospitační hodinu o antikoncepci. Pedagogické úsilí mladých učitelů směřovalo k tomu, aby nás naučili kriticky myslet. Vzdělání, tak jak ho chápali oni, nemělo nic společného s čítankou Dobro života, Tvořivé síly Země nebo slabikářem Klásek. Nové kouzelné slůvko znělo „společnost“. Rychle jsme se naučili, že dobré známky se dávají za kritiku společnosti. V písemce ze slohu na téma reklamy se museli vyskytovat „tajní svůdci“. Skoro to vypadalo, jako by předpokladem dobrého vzdělání byl kritický tón. Staré učitele jsme snášeli a podivovali se nad radostně vzdornou odhodlaností, s níž jejich mladí kolegové všechno zpochybňovali. Ale ještě jsme si neuměli vysvětlit, proč to tak je.

Koncem šedesátých let byli u moci politici, kteří se vynořili z hlubin nám neznámého světa. Někdejší nácky jsme tipovali podle účesu. Dozadu hladce sčesané a nagelované vlasy mužů a snad jako maskování zdaleka ne tak přísně utažené drdoly žen. Parádním příkladem byl třeba kancléř Kurt Georg Kiesinger s tím svým příznačným slizkým úsměvem. Jenže týpek jako Kiesinger byl součástí odcházející minulosti. Politické scéně nezpochybnitelně vládli levičáci. Například Herbert Wehner, který vztekle potahoval z fajfky, prskal kolem sebe stařecké oplzlosti a nejspíš jen číhal na soupeřovu slabost. To člověka skutečně oslovit nemohlo. Jeho soudruzi mu říkali „Strýček“. Na Wehnerovi bylo něco zákeřného. Nikdo ho neměl rád. Teprve později jsme zjistili, že Wehner, bývalý člen ústředního výboru komunistické strany a tajemník Ernsta Thälmanna, přežil Stalinovy čistky v hotelu Lux v Moskvě, a přesto trpěl fantomovými bolestmi neuskutečněného komunismu. Stejně jako jeho bývalí soudruzi Ulbricht a Honecker, teď u moci v NDR, platil i on za intrikána s funkcionářským ksichtem. Jeho protihráčem byl Willy Brandt, kterého Kiesinger a spol. nazývali „vlastizrádcem“. Brandt si ponechal krycí jméno ze socialistického odboje proti Hitlerovi. Obklopovalo ho tajemství. Se zvláštně chraplavým hlasem, nápadně elegantní řečí těla a vysokým čelem se jako náměsíčník potuloval po SRN. Při projevech často zadrhával a nacházel podivuhodná slova, snad našeptaná strážnými anděly. Když Willy Brandt získal post kancléře, přestala být spolková republika zemí bez osudu. V tom věku jsme ještě nedokázali skutečně pochopit Brandtův význam, ale když se v dubnu 1972 hlasovalo o nedůvěře jeho vládě, společně s rodiči jsme to sledovali v televizi. Na takovou lekci o vítězství a porážce, postoji a pýše se hned tak nezapomíná. Z rozruchu kolem Brandtova vládního prohlášení Odvážit se více demokracie a řečnických bitev o východní politiku jsme si odnesli představu o jiném Německu.

Víra v krásný nový svět se začala vytrácet. V roce 1973 zkolaboval světový měnový systém Západu. V roce 1972 zveřejnil Římský klub svou zprávu Meze růstu. Globální nevládní organizace složená z odborníků v ní tvrdila, že se lidstvo nachází na rozcestí. Nebezpečí už nepředstavoval jen Sovětský svaz a jeho satelity, ale číhalo všude. Psali jsme bezpočet dialektických úvah o nutnosti vzdát se víry v pokrok a radovali se z ropného šoku, který nám o nedělích bez aut vyklidil ulice pro jízdu na kolečkových bruslích. Willy Brandt odstoupil a nový kancléř se jmenoval Helmut Schmidt. Téměř neskutečnou auru, která obklopovala Brandta, vystřídal střízlivý pragmatismus. Schmidt politiku spolkové republiky sebevědomě a precizně zchladil. Ta tam byla doba příslibů a politického sentimentu. Když se mluvilo o Schmidtovi, byla řeč o kompetencích, a ne o citech jako u Brandta.

K naší pubertě patřily diskuse o hlavním a vedlejším rozporu, dialektickém materialismu a rozvoji výrobních sil. Politika se teď dala pěstovat jako koníček. V ošuntělých zadních místnostech vykřičených nádražních hotelů se odehrávala setkání komunistů. Bledí učitelé ve vytahaných vlněných svetrech, kteří dostali padáka po výnosu o potírání extremismu, a tím spíš se radikalizovali, tam komunistickým studentským skupinám vykládali marxismus. Vepředu ve výčepu vyřvával jukebox a dělníci z nedaleké továrny už se stihli opít a tancovali s neméně opilými uklízečkami z naší školy, zatímco my se v zadní místnosti potili nad Kapitálem. Ti, kdo vepředu kouřili, pili, smáli se a pořvávali, byli údajně vyvoleni k tomu, aby nastolili „diktaturu proletariátu“. V tom světě politických bludů jsme tady měli pocit, že nás někdo bere vážně. Každý referát ve škole se od nynějška nesl v komunistickém duchu. V komunistických studentských skupinách – učňovské komunistické skupiny ztroskotaly na nedostatku zájmu – vládla striktní hierarchie. Požadovaná sebekritika v leninistickém stylu nám naháněla strach. Na schůzích panovala posvátná vážnost, kterou jsme snášeli jen z pubertální nudy. Vlastně všichni naši věrozvěsti marxismu měli nějakou pochybnou historii. Buď to byli ušlápnutí věřící, kterým smrdělo z pusy a vyrůstali v obytných kuchyních s umakartovými stoly, nebo kdysi vynikali ve sportu a měli políčeno hlavně na vnadnější holky. Cestou domů už o Marxovi nepadlo ani slovo. S našimi malými poměry nemělo velké osvobození vůbec nic společného. Když jsme se proplížili kolem rodičů v obýváku, hýčkali jsme si svůj splín při poslechu hudby od Roxy Music nebo Cata Stevense a snili o opravdovém vlastním životě. Jenže dokud se nepodaří definitivně porazit kapitalismus, nesmí si člověk dopřát radost. Ale poslouchat pop a roznášet Komunistické lidové noviny představovalo vnitřní rozpor. To nám prostě nedávalo smysl. My pop milovali, pod bundou jsme nosili haleny hipíků, nadšeně sedávali uprostřed doutnajících vonných tyčinek a považovali se za komunistickou mládež, hledali jsme Novalisovu modrou květinu a voněli po pačuli.

Do velkého širého světa nás vozil vlak. Lehávali jsme v síti na zavazadla, spali po nádražích a celí hotoví jsme se vláčeli s obrovským báglem. Tak jsme poznávali Evropu. Tyhle jízdy mezinárodními rychlíky, které rozšířily náš prostor i za hranice Německa, nás nakonec přivedly zpátky k naší zemi. Venku nás totiž nevnímali tak, jak jsme se cítili, tedy jako zvídavou mládež, ale jako potomky nacistů, jimiž jsme taky byli. Ve Skotsku si s námi chtěli připíjet na Hitlera, na horách člověk s německým přízvukem neměl šanci sehnat ubytování a ve Francii jsme sami přišli na to, že ráno nesmíme u pultu v pekařství příliš hlasitě německy jásat nad neuvěřitelně dobrou bagetou. Zpátky v Německu nás čekal šok: na nádražích postávala policie se samopaly. Na reklamních sloupech visely plakáty s hledanými osobami, jejichž tvář mohla patřit i nám. Sevřela nás úzkost a ptali jsme se, jestli RAF nemá náhodou pravdu: Je Německá spolková republika latentně fašistická?

Frakce Rudé armády vznikla za našeho dětství. Během dospívání jsme zažili, jak provokovala stát bankovními loupežemi, únosy a vraždami. Členové RAF žili v podzemí. Děsně nás zajímalo, co to znamená. Nevědělo se, jak teroristé v převleku za občany doopravdy vypadají, protože z ilegality neexistovala obrazová dokumentace. Proto se na plakátech hledaných osob objevovaly fotografie z mládí nebo staré policejní záběry. Šedé portréty špatně naladěných mladých žen a mužů na plakátech stejně velkých jako plakáty popových hvězd se tak lišily od naoranžovělých fotek sedmdesátých let. Andreas Baader, Ulrike Meinhofová, Gudrun Ensslinová, Holger Meins a Jan-Carl Raspe byli všudypřítomnými přízraky našeho mládí: Jejich zatykače visely na autobusových zastávkách, na nádražích, na dálničních odpočívadlech, a dokonce v našich školách. Ty výjevy zůstávají na pozadí paměti jako hlasitá, nezřetelná zvuková kulisa. Napjatě jsme sledovali zatčení a proces s mileneckým párem vůdců RAF Andreasem Baaderem a Gudrun Ensslinovou, který jako by vypadl z filmu francouzské nové vlny. Přeli jsme se, jestli my jsme jedněmi z nich, nebo oni jedni z nás. Tahle otázka zůstala bez odpovědi, protože nikdo neměl odvahu ji zodpovědět do všech důsledků. Během „německého podzimu“ v roce 1977 spáchali Baader, Ensslinová a Raspe v celách ve vězení Stuttgart-Stammheim společnou sebevraždu. V reakci na to ukončili jejich spolubojovníci „bídnou a zkorumpovanou existenci“ uneseného prezidenta svazu zaměstnavatelů Hannse Martina Schleyera. Jeho mrtvola se našla v kufru Audi 100. Kancléř Schmidt se nenechal vydírat a rozhodl se ochránit státní zájem. Co jsme si o tom všem měli myslet? Hrozil nový fašismus, nebo jsme přihlíželi obraně demokracie? RAF zůstala naší věrnou souputnicí, protože od nynějška podle ní levice měřila politickou radikalitu.

Drželi jsme se slov Janis Joplinové: svoboda znamená nemít co ztratit. S tím jsme se odstěhovali do Berlína.

Dělají se dějiny / leden 1981

Pocházeli jsme ze socialistických čtvrtí Vídně, hamburských předměstí, jihoněmeckých řadovek, hornických sídlišť v Porúří, dolnosaských bungalovů, heidelberských profesorských domácností, idylických obytných lokalit kolem Berlína, špeluněk v pásu podél železné opony, porýnských statků, oldenburských maloburžoazních oáz, bavorských vesnic, franckých samot a sárských maloměst: jedné studené bezměsíčné noci jsme společně obsadili dům. Den předtím napadlo dvacet centimetrů sněhu, ale to nás od našeho plánu neodradilo. Tlačil nás čas. Doteď jsme bydleli po šesti v 1+1 se záchodem na chodbě, kempovali na gaučích v jídelnách známých, psali inzerát za inzerátem, trávili noci na stanici Zoo čekáním na první noviny s realitní přílohou, našetřili směšné sumy k podplacení pronajímatele, a vždycky odešli s nepořízenou. V tomhle velkoměstě pro nás nebylo bydlení. Protože jsme odmítali skončit zase tam, odkud jsme přišli, chtělo to nápad.

Někdo z nás si před pár týdny dal inzerát a zašifrovaně hledal stejně smýšlející. Nedá se říct, že by se při první schůzce v kuchyni zašlého bytu v zadním traktu domu v Moabitu zro dily zvláštní vzájemné sympatie. Nenápadně jsme se okukovali. Na vnějším zdání nezáleželo, spojoval nás nejmenší společný jmenovatel, a sice záměr společně obsadit dům. Nikdo z nás s tím neměl zkušenosti, a tak nám připadalo, že v co největším počtu to půjde snáz. Ale přesně v tom spočíval problém – pro tolik potenciálních squaterů se totiž zjevně hodilo jen málo domů. Z obsazování se stala taková móda, že kdo by otálel, mohl taky šanci propásnout. Nejžádanější čtvrtí byl Kreuzberg, jenže vhodných objektů valem ubývalo. V těch měsících se konala spousta tajných setkání, vybíraly se nejvhodnější domy a stanovovaly termíny nočních záborů.

I budoucí revolucionáři jsou občas snaživci. Někde se na obsazení připravovali jako na zkoušku. Rozdělovali se do pracovních skupin, chodili na katastrální úřad, na zasedání obvodních zastupitelstev, radili se s architekty a měli v hlavě plán renovace domu dřív, než ho vůbec obsadili. Chtěli zachovat stavební substanci a najít pro sebe vyhovující byt. My jsme to měli jinak. Protest proti tolika prázdným a zpustlým obytným domům jsme brali jen jako začátek. Brzy už nešlo o chybnou bytovou politiku, ale o životní pocit. Konkrétní nešvary zažehly rebelii, která bez velkých teorií přerostla v revoltu. Měli jsme dost poučování od generace osmašedesátníků a bludných teoretických konstrukcí komunistických skupin. Prahli jsme po žitém experimentu s otevřeným koncem.

Tip nám dal kamarád kamaráda poďobaný od neštovic. Lehce chraplavým hlasem nám vyprávěl, že cestou pro cigarety chodí kolem domu, kde evidentně už dlouho nikdo nebydlí. Kdysi byl asi výstavní, ale teď chátrá mezi dvěma účelovými poválečnými budovami. Nevypadá to, že by se o něj ještě někdo zajímal. I když líčení doprovodil pousmáním, zdálo se nám, že se mu dá věřit, takže se naše průzkumná skupina vzápětí vypravila na obhlídku. Na tyhle úkoly se vždycky našli kluci s představou, že se právě pro ně narodili. Navzájem se odhadli a okamžitě věděli, kdo se pro to hodí, a kdo ne. V noci se šestice specialistů s lupičským nářadíčkem a naším požehnáním vydala na průzkum. Za pár hodin se vrátili s rozzářenýma očima. Měli nezvykle výbornou náladu, protože vloupat se tam zadem byla hračka. Dali si pozor, aby nezanechali stopy, a neohrozili tak už předem naše záměry. Když policie zvětřila, že se plánuje obsazení, zaručeně před domem hlídkovala s „vanou“, jak se říkalo zásahovým dodávkám.

Objekt stál v klidné ulici. Tvořil ho přední a zadní trakt včetně bočních křídel, navzájem propojených. Ani neměli čas prozkoumat všechna patra. Ale už to, co viděli, byla prostě paráda! Čekaly na nás průchozí místnosti jako na zámku, vysoké stropy, balkóny, kachlová kamna se secesními motivy a dvůr jako hrom. Bylo rozhodnuto: dům u příměstské trati obsadíme. Kluci se tvářili drsně a klidně se chystali na věc. V rámci přípravy s jinými drsňáky zasvěceně diskutovali o vloupání, zatýkání, vazbě a vězení. Pak se jali plánovat taktiku obsazení domu. Hlavním cílem bylo dostat se do něj nepozorovaně. Protože pokud policie někoho při vniknutí do cizí nemovitosti přistihla, mohlo se na obsazení zapomenout – následovalo legitimování a marš domů. O takovou blamáž nikdo nestál, ale museli jsme počítat se vším. Takže jsme pěkně vyplnili plnou moc pro advokáty, kterým se scéna svěřovala, a už jen při tom nás mrazilo. Ve dnech před obsazením jsme měli dojem, že se nadlouho loučíme se svým dosavadním bezcílným životem. Přestože jsme zůstávali ve městě.

Tu noc mrzlo. Ulice tonula v temnotě. Rozdělili jsme se do skupinek. Siláci nesli pytle s uhlím. Někdo měl pod paží spacák, další v batohu nesl pivo a nářadí. Odvážnější vytvořili předvoj. Vlámali se do domu, pak se jeden z nich vyplížil pro skupinu váhavců. Nakonec se vrátil pro odhodlanou skupinu. V tom pořadí neměli váhající šanci na ústup. Dorozumívali jsme se jen několika málo gesty. Nepromluvili jsme ani slovo. Pár odvážlivců už se rozmístilo po domě a pozorovalo ulici. Jedna z neohroženějších čekala s baterkou u vstupu do bočního křídla. Nově příchozí odváděla po schodišti do nejvyššího patra. Domluvili jsme se, že se rozdělíme do dvou místností. Z přední se dala kontrolovat ulice a ze zadní násep trati příměstských spojů za domem. Všude byl klid. Temná noc. Dokázali jsme to.

Když krátce před osmou vyšlo slunce, ukázalo nám, co jsme přes noc jen tušili: dům byl v troskách. Mléčné lednové světlo odhalilo rozsah zkázy. S většinou prken v podlaze někdo zatopil, dřevěnou spodní konstrukci pokrýval jako výplň písek. Okna vysklená, ze stěn visely cáry tapet. Zůstalo jen minimum dveří, na kachlových kamnech chyběla většina kachlů. Nejspíš je – stejně jako části kovaného zábradlí ze schodiště – někdo střelil na blešáku. Vlhké zdi, vytrhané trubky, z umyvadel a záchodových mís střepy. Dům působil zbídačeným a morbidním dojmem. Tady jsme měli žít? Navíc byl příšerně zaneřáděný a zapáchal. Nikdo si netroufal vyslovit, že je neobyvatelný. Ale nejhorší byli spolubydlící, o kterých nám naše avantgarda nic neřekla, zato v noci se nedali přeslechnout. Poslední desítky let patřil holubům. Vrstva jejich trusu dosahovala několika centimetrů. Všude se ozývalo vrkání a šustění křídel. V rozích se leskla stříbřitá šeď holubího peří. Byl to děs. Co teď?

Sobotní ráno. Na ulici venčí psy pár postarších paní. Procházely kolem našeho domu bez povšimnutí. Zatím nás nikdo neobjevil, můžeme vycouvat a neztratit tvář. Odvážlivci mají jasno, necouvnou. Kdo chce, může si jít. Téměř se neznáme, skoro vůbec jsme nespali, mrzneme, máme hlad, pohybujeme se jako v mrákotách. Nezúčastněně přihlížíme, jak odvážní s odhodlanými rozhodují situaci. Z okna vyvěšují připravené transparenty. Na jednom je napsáno „Obsazeno“ a na druhém „Vyvlastněno“. Tím jsme si dům přisvojili. Netrvá dlouho a před dům přijíždí policejní auto, zůstává stát s běžícím motorem. Když zase odjíždí, víme, že holubí dům je v našich rukou. Policie zaregistrovala, že jsme ho obsadili. Nikdo nejásá. Někdo jde pro housky. Když se vrátí, vypráví, že u pekaře už se o nás ví. Mimochodem mu říkali, že dům patřil Židovi. Je ráno 31. ledna. Přesně před osmačtyřiceti lety měl Joseph Goebbels v očích slzy. Předchozího dne se Hitler stal říšským kancléřem. Duchové Berlína nás mají v moci.

Vila

Tři holky a šest kluků. Všech devět jich vypadalo tak nějak stejně. Chodili v černém a nosili culík. Týdny jsme široko daleko byli jediný squat a pak těch devět obsadilo kousek od nás vilu. V našich kruzích se říkalo, že se jim povedl majstrštyk. Jejich přímí sousedi jsou podnikatelé milionáři, mají kuchařku, komorníka, ferrari a syna fracka. Chtěli jsme to vidět, a tak jsme se je vypravili navštívit. Nejdřív byli nedůvěřiví, ale když nás s neskrývanou pýchou provedli po vile a na nás viditelně udělala dojem, ledy povolily. Kouřili jsme trávu, jedli hrachovku a probírali politiku. I oni odmítali vyjednávat. Na pozdně klasicistní fasádu připevnili ceduli: „Zde provádí renovaci firma: Squateři. Stavebník: Hnutí. Vyjednávání nepřichází v úvahu.“

Do památkově chráněné dvoupodlažní budovy se vstupovalo vchodem lemovaným korintskými sloupy. Velkole pé schodiště vedlo do beletáže. Pak ale přišlo vystřízlivění. V prvním patře byla veškerá velkolepost ta tam. Majitel se zřejmě v letech hospodářského zázraku pokusil vydělat peníze na párcích v konzervě. Nechal do vily vestavět kanceláře, z interiérů zmizelo všechno, co působilo reprezentativně. Squateři chatrné příčky a mrňavé normované dveře zase vytrhali, vyvozili z domu hory spisů a papíru a vytvořili si prostor k bydlení. Přízemí vypadalo naprosto nepoužitelně. Dřív zjevně sloužilo jako chladírna. Vlastník nechal velkou místnost až ke stropu vykachlíkovat nabílo, okenní rámy z 19. století zazdít a utěsnit polystyrenem. Na stěnách visely háky na zavěšování vepřových a hovězích půlek. Na dvoře za vilou se nacházela konzervárna, ohromná opuštěná tovární budova, která byla s vilou spojená úzkou chodbou v prvním patře. Iritující komplex. Squateři nám líčili, jak v no ci zmateně klopýtali strašidelnými halami. Ještě se tu vznášela vůně jalovce, bobkového listu a černého pepře, dřevěnou podlahu pokrývaly hromady koření na výrobu párků. Pásové dopravníky se snad zastavily uprostřed výroby, při plnění plechovek. Na pásu se už roky prášilo na otevřené i zavřené konzervy, které tam stály bok po boku. Za rohem čpěly kbelíky staré krve. Ve vzduchu byl cítit pach rozkladu. Z dělnických šaten s plechovými skříňkami jako by dělníci utekli. Po zemi se válely mužské svršky. Nikdo nevěděl, co se tady odehrálo. Vila působila strašidelně, ale rozhodli se, že zůstanou.

Squateři odvedle: Náčrtník 8, letnice–léto 1982

Stali jsme se součástí hnutí. Už měsíce jsme tlačili na městskou vládu, berlínský Senát. Co týden přibyla obsazená nemovitost. Vládnoucího starostu Dietricha Stobbeho – muže s chlapeckým obličejem a baculatými tvářemi – oslabila špatná bytová politika a realitní skandál kolem stavebního podnikatele Garskiho natolik, že už nevěděl, jak dál. Nakonec před vitální energií, která vtrhla do jeho subvencovaného města, kapituloval a s celým Senátem v lednu roku 1981 odstoupil. Koalici Sociálnědemokratické strany Německa SDP a Svobodné demokratické strany FDP měl zachránit jeho nástupce Hans-Jochen Vogel. Jenže Vogel, chladný, korektní právník, navíc z Bavorska, Berlíňanům k srdci nepřirostl. Ačkoliv signalizoval ochotu vyjednávat a zřídil zvláštní komisi pro vyřešení squaterského problému, na dynamice obsazování domů se nic nezměnilo. Na začátku února 1981 bylo obsazených domů pětačtyřicet, v květnu sto šedesát dva. Tohle dědictví převzal nový vládnoucí starosta Richard von Weizsäcker. Senát předstíral, že se bude i nadále držet takzvané berlínské linie a obsazené domy nechá vyklidit policií jen v krajním případě. Důkazní břemeno se už dřív přesunulo na vlastníky, což znamenalo předložit příslušné povolení k plánované demolici nebo rekonstrukci. Majitelé kromě toho museli podat návrh na trestí stíhání a být přítomní při policejním úkonu, tedy vyklízení objektu. Většina toto nařízení považovala za nestoudnost a přemýšlela, jak ho obejít. Mimo jiné i majitel vily. Na konci dubna v ní proběhla domovní prohlídka. Policisté k ní neměli povolení. Zdůvodnili to „nebezpečím z prodlení“. Nedokázali však říct, v čem to nebezpečí spočívá. Zabavili rádio a vysílačku. Squaterům odpojili vodu a elektřinu. Ne každý vydržel týdny bez vody a bez proudu. Tři odešli, šest jich ten stav vydrželo ještě přes dva měsíce. Drsně žili při svíčkách a chodili pro vodu a vysprchovat se k nám. Ale nejpozději začátkem července bylo jasné, že se něco musí stát. Naše domy ležely v klidné části Kreuzbergu, v níž názvy ulic připomínaly vítězné pruské bitvy. Široko daleko to byly jediné dva obsazené. Aniž bychom se znali, byli jsme na sebe odkázaní. Museli jsme jim nabídnout pomoc.

Dvě noci jsme společně vytrhávali dlažbu a hrabali v berlínském písku. Snažili jsme se najít hlavní kohout přívodu vody a vodu pustit. Přes den jsme hromady písku maskovali pod objemným odpadem. Druhou noc za úsvitu, zrovna když se mělo otevírat hlavní podzemní vodovodní šoupě, varovně zapískala naše hlídka na začátku ulice. Objevili nás poliši. Bylo jen otázkou minut, než dorazí první posily a policie vnikne do domu. Majitelova kalkulace vyšla: někdo z domu spáchal trestný čin, čímž poskytl důvod k jeho vyklizení. Než se stačilo rozednít, vstup za korintskými sloupy zazdili.

Policie našla vilu prázdnou. Squateři pro všechny případy už dřív přenesli svých pět švestek k nám. Utekli po střechách, aniž si jich policie všimla.

Příslib jménem Berlín – Luisa

Moje babička byla umělkyně. Patřila k prvním ženám přijatým na berlínskou Vysokou školu výtvarného umění. Cestu ke studiu jim otevřela až listopadová revoluce a ona nastoupila hned zkraje roku 1919. Doma v Heidelbergu mi v pokojíčku visela její ponurá litografie znázorňující lidi bez práce pod mosty u stanice Zoo, jako by naznačovala i mou budoucí cestu. Rodiče se vždycky pyšnili tím, jak jsem výtvarně nadaná, a podporovali mě, ale rozhodnutí stát se umělkyní jsem si musela tvrdě vybojovat. Nikdy mě nemrzelo, že jsem se za příslibem jménem Berlín vydala, a dodneška chovám k provinčnímu prostředí nedůvěru.

Zato Akademie umění mě vyloženě zklamala. Přednášeli tu profesoři, jejichž lepty zdobily stěny hostinců kolem Slieského zálivu nebo sami jezdili na letní byt k Severnímu moři, a proto malovali jako Emil Nolde. Denně vysedávali v putyce naproti akademii se svým mluvčím, sádrařem berlínských muzeí. Ovínění bílým se shodli, že skutečně uměleckou tvorbu je třeba bránit. Žárlivě dohlíželi na rozlišování mezi vysokým a ne tak vysokým uměním a jinak se věnovali výkladu „akademického“ malířství. Ženy mezi sebou trpěli jenom jako obsluhu nebo múzy.

Protože v Berlíně tehdy nikdo zůstávat nechtěl, byla ta jejich čistě pánská profesorská klika tak jako tak druhořadá. Vymykali se jen Raimund Girke pro nefigurální malbu a Karl Horst Hödicke díky ročnímu pobytu v New Yorku, kde si vytvořil poněkud jinou představu o umění, než jakou vyznávala tahle blahobytná akademická stolice. Měl kdysi dokonce za ženu výtvarnici a já žasla, že se umění a láska dají vůbec spojit. U Hödickeho byl nával. Kdo se k němu chtěl prodrat, musel nasadit lokty. Mě nenapadalo nic, čím bych si přijetí vysloužila. Váhala jsem hlavně proto, že jsem o tamním způsobu vzdělávání v podstatě pochybovala. A už vůbec jsem si nedovedla představit, že bych vlastní umění vynášela do nebes. Proto jsem skončila u jednoho z těch zpátečníků. Zoufale jsem se tam nudila. Neměla jsem nejmenší chuť napodobovat tvorbu minulosti. A kreslit líbivá zátiší mi přišlo ještě hloupější. Co s takovým falešným aranžováním v tomhle městě?

Jako protilék k pokulhávajícímu studiu umění starých forem jsem plnými doušky užívala Berlín. Pro punkovou muziku z Londýna a Porýní jsem si chodila k Hähnelovi, protože jeho Scheißladen v Kreuzbergu mi jako „krám na hovno“ vůbec nepřišel. Na hlavě jsem střídala modrou a zelenou, docílenou potravinářským barvivem, objevila jsem spisy Antonia Gramsciho a levicovou ideologii italských Brigate Rosse, četla jsem Foucaultovo Dohlížet a trestat, ale i Ticho od Johna Cage. Knížky jsem si kupovala v Rhizomu v Schönebergu. Fascinovalo mě, že Deleuzeho lze číst jako minimální hudbu, a od Derridy jsem se naučila, že vlastně všechno je text. Když mi četba a poslouchání punku nestačily, rozhodla jsem se pro nejradikálnější změnu v osobním životě. Už se mi nechtělo způsobně sdílet byt. Zajídalo se mi nekonečně diskutovat, kdo je na řadě s úklidem a nakupováním a vařením. Na spojení „problémy ve vztahu“ už jsem byla vyloženě alergická. Obsadit dům – jak jsem si namlouvala – bude v porovnání s privátem vzrůšo. Ta představa byla tak lákavá, že jsem dokonce odmítla nabídku nastěhovat se do patra továrny na stanici metra Görlitzer Bahnhof. Před obsazením domu jsme se jen párkrát potají sešli. Squateři se málokdy znali dlouho a dobře. I nás devět byla vlastně taková náhodná snůška, svedly nás dohromady sklony a zájem, shodli jsme se rychle a bez okolků. Chtěli jsme obsadit opuštěnou městskou vilu poblíž Kreuzbergu, která už dlouho chátrala. Netušila jsem, že se náš život propojí tak osudově.

Thomas dokázal oslňovat a svádět řečněním. S tím přátelským čahounem připraveným diskutovat se člověk nikdy nenudil. Mluvil jako Edith Cleverová a stejně jako ona pocházel z Wuppertalu a bez rozpaků dával najevo, že školu bere vážně. Jeho otec jezdil s náklaďákem, matka pracovala u kasy v supermarketu. Rodičům se synovo studium filozofie nijak nezamlouvalo. Ale Thomase jejich pochybnosti zajímaly stejně málo jako mě pochybnosti našich. Vnějšímu zdání okatě nepřikládal význam. Chodil zásadně jenom v džínách a k nim nosil lněnou košili bez límečku – těch si z prázdnin v Řecku přivezl hned štos. Neopouštěl dům bez tužky, gumy a plnicího pera. Uměl nazpaměť odbornou kapesní řadu Suhrkampu a bylo na něm znát, že má ambice přidat k nim jednou i svůj svazek. Thomas lačnil po výkladu světa a ležel v Hegelovi nebo Heideggerovi a tak. Pátral po významu, což otevřeně přiznával. To se mi zase líbilo, protože i já chtěla svou tvorbou dosáhnout víc než jen dělat umění.

Patřila k nám i vysoká Soraya, která na člověka svou silou, tmavým vlnitým hárem po ramena a světle modrýma očima ihned udělala dojem. Přišla společně s přítelem, nevlídným ješitou. Ten naopak působil až zženštile, když si z obličeje věčně odhazoval lokny špinavě blond vlasů do půli zad. Chladnou a namyšlenou sebestředností by si nezadal se španělským grandem. Sorayina odhodlaně vytrčená brada i motorkářská výstroj z ní na pohled dělaly skoro většího chlapa než on. Byla stará jako já a do Berlína se z jihozápadního Německa přistěhovala zhruba ve stejnou dobu. Druhým rokem studovala divadelní vědu. Milovala filmy, a když byla dobře naladěná, přehrávala nám nejvtipnější scénky tak dlouho, až jsme se všichni váleli smíchy. Přestože měla smysl pro humor, sama se smála málokdy. Ve větších skupinách sedávala radši stranou a pozorovala dění. Sice se nechávala unášet hvězdnou kinematografií, ale sama pracovala na dokumentu a jako téma si vybrala ženskou věznici v Lehrter Straße. I v umění se důsledně řídila svým politickým názorem. Sympatizovala s RAF, a než se přesunula do Berlína, demonstrovala ve Stuttgartu-Stammheimu. Nadchla se pro anarchismus, pro sabotáž systému. Soraya byla zkrátka autorita. Její jméno mělo v našich kruzích váhu. Jezdila na motorce a ráda měřila síly s chlapy. Hned první den dala Thomasovi na srozuměnou, že my holky tu nejsme na úklid a vaření. A tak jsme se učily se svářečkou, sbíječkou, motorovkou a pájkou. Dokonce i já jsem ztratila neohrabanost a odvážila jsem se napíchávat elektriku a strhá vat zdi.

Wolle a Robert byli oba z Berlína. Od nich jsme přebírali typickou berlínskou bezstarostnost. Tohle město nemohlo nabídnout ani slavnou minulost, ani světlou budoucnost, takže se z něj prostě muselo vytěžit to nejlepší. V Berlíně se musíš na všechno vrhat, obyčejnou chůzí tu daleko nedojdeš, parafrázoval Wolle s oblibou Klabundův verš. S Robertem se sice zapsali na univerzitu, ale v životě se tam neukázali. Wolle se choval zdrženlivě, měl radši rybičky než holky. Robert byl pragmatik a nechyběl mu šarm, pracoval pro pirátskou tiskárnu, zbožňoval divadlo a hodlal vyrazit do světa.

Vilu jsme obsadili v devíti, ale když nám odpojili vodu a odstřihli elektřinu, zůstalo jenom nás šest. Soraya se svým Grandem, Thomas, Wolle, Robert a já. A tak jsme bez vlastního přičinění tvořily ženskou část osazenstva jenom já a Soraya. Dodneška si nejsem jistá, jak moc jsme k sobě přilnuly. Když selhaly naše pokusy napojit se znovu na dodávky vody a my upláchli policii, našli jsme útočiště u sousedů. Vrátit se spořádaně do podnájmu pro nikoho z nás nepřicházelo v úvahu. Ale čím to bylo, že jsme dál chtěli bydlet spolu, je mi dodneška záhadou. Každopádně to nebylo důvěrným kamarádstvím. Spíš politickým přesvědčením.

Usadili jsme se ve 2+1 v bočním křídle činžáku u kolejí. Už si ani nevzpomínám, jestli jsme tam vůbec měli koupelnu. Ale spíš ne. Výhled vedl na příměstskou železnici zarostlou plevelem. Od monotónního rachocení vlaků nám drnčela okna. Protože jsme nesouhlasili se soukromým vlastnictvím, rozdělili jsme si byt funkčně: na kuchyň, knihovnu a ložnici, kam jsme si na zem hodili šest matrací. Jako trpaslíci ze Sněhurky.

Spáči na střeše s černou vlajkou: Náčrtník 3, léto 1981

Nezávislí

Pošmourné jaro vystřídalo horko. Dny a noci toho léta jsme trávili na střeše, ve spacáku na asfaltu nad cihlovým zdivem a mezi komíny. Život se odvíjel jako ve zpomaleném filmu. Přes den jsme klimbali na sluníčku, po nocích pili červené a odpočívali po úsilí uplynulých měsíců. Bylo to jedno z báječných, prázdných lét mládí, jak je popsal James Salter.

V zimě nám přijeli pomáhat kraakeři. Squateři z Amsterdamu byli působiví týpci: chlapi jako hrom s dlouhými vlasy a s obrovskýma rukama. Potomci námořníků a stavitelů hrází. Nosili kanady a černé kožené bundy. Ničeho se nezalekli. Na každý problém měli řešení. Místo anarchistické literatury s sebou nosili svářečku a páčidlo. Každý z nich byl specialista na nějaké řemeslo. Obsazování domů považovali za rutinní záležitost. Nejprve bylo potřeba dům zajistit proti útokům nepřátel. V noci jsme do domu natahali fošny od nedaleké příměstské trati a stloukli z nich opevnění. Přízemí zůstalo neobydlené a proměnilo se v hradby. Do jemných nuancí obrany zasvětili jen malou skupinku. Nikdo z nás nebyl řemeslník ani architekt. Kraakeři nám ukázali, jak se připojit k přívodu vody a elektřiny do sousedních domů. Zejména naši studenti medicíny v tom opravdu vynikali. Stali se z nich protřelí odborníci na krádež elektřiny. Voda a proud se kradly z principu. Co se majetku týče, byli jsme naprosto free. Krást v obchodě nám připadalo stejně normální jako krást vodu a elektřinu.

Celé dny jsme lopatami a lopatkami z podlah seškrabávali holubí trus. Ten odporný zvuk nás agresivním hlasitým skřípáním pronásledoval i ve spánku. Naši medici nám na tuhle práci z nemocnice přinesli roušky. Ve srovnání s likvidací holubího trusu bylo vyvážení haraburdí, opravování, instalatéřina, renovování, uklízení a budování hotová radost. Zasklili jsme okna a natřeli a utěsnili okenní rámy, připojili sporáky, omítli stěny, namontovali záchody, vyspravili podlahy, přišroubovali umyvadla, opravili kachlová kamna a obstarali dveře správných rozměrů. Spravedlivé rozdělení prací nikoho nezajímalo. Kdo měl práci, pomáhal o víkendu a medici – protože pořád psali zásadní klauzu ry – si vždycky našli důvod, aby se nemuseli mazat s holubím trusem. Někdo byl prostě líný jako veš a žádné domluvy na něj nezabíraly. Hlavní tíhu oprav tak nakonec táhla malá skupinka. Nešikové, kterým práce nesmrděla, takže tvořili ideální manšaft na nepříjemnou špinavou práci. Další projevili nebývalou ambici a vypracovali se na experty na elektroinstalace, obranu nebo krádež vody. Nakonec to nějak fungovalo. Po několika měsících tvrdé práce se dům dal jakž takž obývat. Dmuli jsme se pýchou.

Ale byli jsme ve střehu, moc jsme se tu nezabydlovali a do domu si nepřinesli nic cennějšího. Spali jsme na zemi na karimatkách, tašky s oblečením se válely v rohu, pro začátek se nás devětadvacet muselo spokojit s jedním umyvadlem a dvěma záchody. Pro poštu, vysprchovat se, vyprat si prádlo nebo si prostě jen odpočinout jsme do dřívějších bytů chodili spíš výjimečně. Cítili jsme se tam čím dál cizejší. Seděli jsme v kuchyni u stolu nebo na posteli a s úžasem pozorovali svůj předchozí život. S ostatními squatery jsme teď tvořili vlastní svět, kam neměli přístup ani naši nejlepší kamarádi. V pohodlí a bezpečí 1+1 nebo 2+1 si neuměli představit, co to znamená, když může dovnitř kdykoliv vtrhnout policie a vyhnat člověka z domu. Žili jsme vzrušujícím experimentálním způsobem a všichni ostatní nám připadali nudně konvenční. Naše soužití se řídilo určitými radikálními principy. Dělat si nároky na majetek nepřicházelo v úvahu: někdo nakoupil a uvařil, ostatní jídlo snědli – většinou aniž poděkovali. Nikoho ani nepadlo se kvůli tomu hádat. Všechno tu bylo pro všechny. Dveře zůstávaly otevřené, nikdo se nezamykal. Bydlení byla výzva.

Zatímco jsme si budovali svůj „nezávislý prostor“ a „kontraveřejnost“ mimo stát a společnost, svět kolem nás se měnil. V lednu 1981 složil přísahu prezident USA Ronald Reagan. Své politice dělal reklamu kalifornským úsměvem. Rok a půl před Reaganem se v Británii dostala k moci hokynářská dcerka s natupírovanými vlasy. Margaret Thatcherová zbavila moci odbory, zprivatizovala státní podniky a vedla válku navenek i dovnitř. V květnu 1981 byl francouzským prezidentem zvolen socialista François Mitterrand. Tenhle muž s domýšlivými rysy v tváři zrušil trest smrti, dekriminalizoval homosexualitu a zvýšil daně. Najednou zase šlo o třídní boj a buržoazii. Německu ještě pořád vládl Helmut Schmidt a SSSR Leonid Brežněv. V prosinci 1979 vtrhli Sověti do Afghánistánu. Spolkový kancléř Schmidt se přes bouřlivou kritiku zbrojení držel tzv. Dvojího rozhodnutí NATO. Vzápětí byla jeho strana plná zastánců míru a z nich se etablovala nová strana Zelených. S mírovým hnutím a Zelenými se jako mávnutím proutku všechno proměnilo v ideologickou otázku. Nám se nelíbil ani kancléř Schmidt – v našich očích poručík těch, kdo „jenom“ ládují děla protiletadlové domobrany – ani svatouškovští Zelení a jejich hnutí za mír. S tím jejich naivním mírumilovným světem, o který usilovali, nás nic nepojilo.

Nový berlínský senátor pro vnitro z CDU byl mrňavý slizoun s vlasy sčesanými dozadu a s přebujelým egem. Heinricha Jodokuse Lummera měl vládnoucí starosta Richard von Weizsäcker na špinavou práci. Štvalo ho, že o nepříteli v podstatě nic neví. Ruce mu svazovala patová situace, protože majitel nemohl podat oznámení na neznámou osobu. A naopak policie nesměla majiteli poskytnout úřední pomoc a zjistit, kdo dům obsadil. Personální složení squatů bylo jako černá skříňka. Všechno ještě víc komplikoval fakt, že v obsazených domech panovala velká fluktuace. Navíc by se tu k pobytu nemohl přihlásit ani ten, kdo by chtěl, protože na přihlašovacím formuláři potřeboval podpis pronajímatele. Takže jsme si ponechali svou starou přihlašovací adresu a žili jako squateři inkognito. Lummer zahájil domovní prohlídky ve stylu vojenských manévrů. Šlo mu o to, zaevidovat osobní údaje squaterů a zjistit, co se v obsazených domech děje a kdo tam chodí. Po domovních prohlídkách následovaly noční demonstrace spojené s nemalými věcnými škodami a postupně se staly téměř rutinní záležitostí. První squaty už se začaly radit, jak dosáhnout legalizace, a snily o nájemní smlouvě, ale ostatní odmítaly mít se „svinským systémem“ cokoliv do činění. Nejednotnost postupu a postojů nám nevadila. Spektrum squaterů sahalo od nesmlouvavých nezávislých až po alternativní domovní společenství s opravnou jízdních kol a truhlářstvím, od činžáků v Kreuzbergu až po vily z gründerského období v Zehlendorfu. My všichni jsme „pláli pro tenhle stát“ a požadovali „žádnou moc pro nikoho“.

My jako my

Vytvořili jsme si vlastní formu uspořádání: v rámci celého systému jsme spadali pod nějakou kuchyni. Nemuseli k ní nutně patřit obyvatelé bytu, kde se nacházela, příslušnost ke kuchyni se formovala spíš po linii přátelství, příležitosti a zvyku napříč celým domem. I ten, kdo bydlel v nejodlehlejším zadním pokoji polorozpadlé budovy, se mohl přidružit ke kuchyni v předním traktu. Tahle organizační forma bydlení byla maximálně flexibilní. Člověk mohl kuchyni kdykoliv změnit, aniž se musel složitě stěhovat. Sbalil si skleničku od hořčice a talíř a přesunul se o kuchyň dál.

Pár lidí dokonce žádnou kuchyň nechtělo. Stačil jim vařič. Například Vroni, která bydlela ve velkém pokoji v nejvyšším patře přední budovy. Oprava toho pokoje trvala nekonečně dlouho a vlastně nebyla nikdy dokončena. Vroni ze všeho nejraději mluvila o tom, jak by měl její pokoj jednou vypadat. Všichni věděli, že na tyhle plány nikdy nedojde, ale trpělivě jí naslouchali, protože Vroni byla neskutečně milá. Nikdo jí nezazlíval, že pomáhala jen zřídka a nechávala práci na ostatních. Měli jsme radost, že je tu s námi. Vroni byla ženská bujných tvarů s překrásnými rty. Ty rty představovaly její kapitál. Vypadaly tak lákavě měkce, že je člověk měl okamžitě chuť políbit. Denně postávala před zrcadlem, aby je pomalu a pečlivě nalíčila křiklavě červenou rtěnkou. I když měla věčně problém s penězi, rtěnka jí nedošla nikdy. Nejspíš by kvůli ní i hladověla.

Vroni byla dělnická holka z Vídně. Ani ne v šestnácti uviděla v galerii performanci. Tím u ní konzervativní život skončil. Zamilovávala se do notoricky nevěrných umělců a táhla to s nimi v Londýně a v Amsterdamu. Do Berlína přišla sama. Nikdo nevěděl, kde bere peníze. Údajně měla ještě pět nevlastních sester, ale žádná z nich se u ní nikdy neukázala. Vroni byla dobrosrdečná a mondénní. V jejím spartánsky zařízeném pokoji visely dvě maličké fotografie. Jedna zachycovala její matku, která zemřela mladá, druhá Valii Export při performanci Genitální panika se samopalem a odhaleným ohanbím v „akčních kalhotách“. Mezi těmi dvěma tak rozdílnými fotografiemi vegetovala Vroni. Dům opouštěla jen zřídka. Balila si jednu tenoučkou cigaretu za druhou a opatrně si je vkládala mezi rudé rty. K tomu den co den popíjela kávu z malých bílých šálků. Ty šálky – kromě tašky s botami a kufru s oblečením – asi byly i tím jediným, co vlastnila. Bílé šálky na kávu jako sentimentální vzpomínka na Vídeň.