OPOVÁŽLIVOSŤ

Karla Wachsmann

Grafická a technická spolupráca: Labai Emil, Ličko Michal

Edícia: Mladá Éra Autorov nového tisícročia - / MEA 2000 o. z. /

© Autorské práva vyhradené

ISBN 978-80-560-0250-6

I. ČASŤ

I.Kapitola - USA, 50. roky 20. storočia

Len čo sa po raňajkách vrátil James Hughley do svojej hotelovej izby, začal sa obliekať do nového obleku. Dnes bol pre neho významný deň. Aký až mal byť významný vo všetkých možných dôsledkoch, to by ho nebolo napadlo ani v tých najodvážnejších snoch. A pritom mal fantáziu bujnú. Veď práve vďaka jej bujnosti prišiel v noci do New Yorku, aby sa stretol s riaditeľom jednej z najvýznamnejších rozhlasových staníc. Odolať ponuke mať v nej svoj vlastný zábavný program bolo nad jeho sily. Tréma mu nič nehovorila, neuveriteľná výzva uhasila všetky plamene pochybností. Čakal kedy bude jedenásť hodín. Veď pán riaditeľ sem osobne príde za ním. Nie je to on, kto pôjde do rozhlasu, ale budúci šéfko príde k nemu do hotelovej izby! Usadil sa pokojne do kresla pred zrkadlo a uvažoval. Vlastne sa nechal unášať svojimi predstavami. Pozeral si do očí, akoby chcel z nich vyčítať výsledok ich stretnutia. Nevidel v očiach nič, no cítil, že mu to vyjde. On sa predsa do New Yorku nepchal, o nič sa neuchádzal. Vybudoval si ako zabávač a komik dobré meno v menšom rádiu v meste Arden. Tak prečo by mal mať trému alebo niečo podobné? Nie. On nechce ich. Oni chcú jeho. Už len preto pôjde všetko ako po masle.

„Oni chcú mňa. Chcú teba, James. O-ni chcú te-ba.“ - slabikoval a smial sa.

Prezeral si seba v zrkadle starostlivejšie ako inokedy, nie preto, že by sa vyžíval vo svojom výzore, ale teraz jednoducho musel vyzerať perfektne. Tmavé, takmer čierne vlasy mal rozdelené cestičkou vbok a ofina mu rebelsky padala do očí, no nezavadzala mu. Tmavomodré oči a dva rady bielych, rovných a bezchybných zubov z neho robili neodolateľného muža, čo on dobre vedel. Svoju vizáž používal často ako prostriedok na dosiahnutie cieľov. Mal vyššiu, štíhlu a rovnú postavu športovca, hoci športu veľa času nevenoval. Kto je vlastne James Hughley? Poslucháčom ardenského rádia ho nebolo treba predstavovať. Bol známy svojimi večernými zábavnými programami a rozhlasovými hrami. Jeho zjav sľuboval kariéru aj na divadelných doskách, ale nechcel predávať svoju tvár, iba hlas a myšlienky. A to sa mu v rodnom meste darilo. Bol viac než populárny a vďaka tomu aj v slušnom balíku. Tak prečo by nemohol byť slávny a byť v riadnom balíku? New York. Ako krásne to znie pre človeka jeho charakteru, talentu a snov. Jamesa odmala bavilo šaškovanie, vždy bol rád stredobodom pozornosti vďaka jeho pohotovým vtipom a humoru. V rodnom mestečku bol miláčikom, dievčatá po ňom šaleli už na základnej škole, čo spôsobilo, že jeho sebavedomie bolo dakedy až príliš zdravé. Na strednej si privyrábal písaním rôznych zábavných článkov a veselých poviedok do rôznych novín na okolí. Mal príjemný hlas a vystupovanie, vyberané spôsoby, bol slušný a hlavne nemal za sebou žiadne škandály, ktoré by poškvrnili jeho meno. Nikto ho nikdy nevidel opitého, v miestnom nevestinci alebo pri nejakom priestupku. Nehral hazardné hry. Bol jednoducho čistý. Ale iba vo svojom rodnom meste a jeho okolí. Ak dostal na niečo nemravné chuť, vybral sa do iného štátu, kde bol tuctovým človekom, kde nikoho nezaujímal a kde sa zaujímali len o jeho peniaze. A tie vedel míňať. Nebol typický márnotratník od prírody, ale občas sa riadne utrhol z reťaze. Nikto z jeho známych nevedel, čo také môže robiť na dovolenkách, kde chodil sám. Nikoho by ani vo sne nenapadlo, že návšteva miestneho katolíckeho kostola každý týždeň je len obyčajná zábava porovnateľná s návštevou nočných podnikov, že je to len také divadielko, ktorému neprepožičiava iba telo, ale aj dušu. V Boha nikdy neveril, no neznamenalo to, že jeho zbožná tvár pri prijímaní znamená pokrytectvo. Chcel, aby mali z neho rodičia radosť, úprimne ich miloval. Jeho matka by neprežila, keby vedela, že jej miláčik James považuje celú svätú cirkev za zábavu a že mu je ľahostajná. Otec sa priatelil s miestnym kňazom, ale ani on to s vierou nepreháňal. A tak by nebolo pekné, keby sa James kostolu vyhýbal. Matka si dokonca o ňom myslela, že je panic. Toto ho vedelo vždy náramne pobaviť. „Ak sa môj James bude ženiť, tak len tu u nás v kostole a bude ešte čistejší než jeho nevesta.“ - prízvukovala takmer po každej omši, na ktorej jej robil spoločnosť. James si len slušne povzdychol a pomyslel si:

„To radšej zomriem, ako sa oženiť. Ale nepoviem ti to zatiaľ mamička, iba si to pomyslím. Ešte bude vhodnejšia príležitosť.“

Naozaj nebol pokrytcom. Nerobil to preto, aby mal dobrú povesť, alebo aby si ľudia mysleli, že peniaze ho nekazia, že je zbožný a čestný. Robil to z lásky k rodičom, najmä však k matke, ktorej na tom veľmi záležalo. Chcel raz z mesta odísť s riadnou kopou peňazí za ešte väčšou a tam kdesi preč si žiť tak, ako vždy túžil, v luxuse, no za čestne zarobené peniaze. Už teraz mal vlastný byt, vlastné auto, hocičo si na seba nedal, doprial si len kvalitné jedlo, veľa cestoval. Mohol si dovoliť veľmi veľa. Už päť rokov pracoval v miestnom rádiu, kde ho počkala jeho tridsiatka. Predtým robil účtovníka v banke. To jeho povaha nemohla dlho vydržať.

„Naozaj by si si mal nájsť dievča, James. Rada by som bola babičkou. Vari chceš zostať naveky sám?“ - vravievala mu v dobrom matka Angel. 

Otec prikyvoval hlavou, viac menej zo zvyku. Nemal chuť hádať sa.

„Počkaj ešte. Nechcem sa oženiť skôr, než príde moja veľká príležitosť. A tá ma v tomto meste asi nestretne.“

„O čom to vravíš? Vari by si nás opustil?“ - táto predstava ju desila.

Miesto odpovede mlčal. Ale aj to je odpoveď. Veľká príležitosť naozaj prišla. Keď sa mu ozval riaditeľ jedného newyorského rádia, div ho od radosti neporazilo. Nikomu nič nepovedal, nariadil si voľno a šiel do „sveta.“ A tak teraz sedel v tom novom svete, v hotelovej izbe a pozoroval ručičky hodiniek. Mal neobyčajnú trpezlivosť. Dočkal sa. O jedenástej hodine niekto klopal na dvere. Vyskočil akoby ho katapultovali a pobral sa k dverám. Sám ich otvoril – tak bolo všetko dohodnuté. Za nimi stál usmiaty hnedovlasý pán strednej postavy, troška pri tele, ktorý mu podal ruku.

„Dobrý deň, pán Hughley. Som Thomas Irving, rádio Planet York.“ 

„James Hughley. Tak poďte ďalej.“ - úctivo ustúpil pred hosťom, podali si srdečne ruky, ani čo by už bolo dojednané v prospech oboch.

Hoci meno Irving v New Yorku znamenalo pre kariéru v rozhlase veľmi veľa, James dobre vedel, že teraz je pánom celej situácie on a že Irving si chvalabohu na formality veľmi nepotrpí. Čo o ňom počul, záležalo mu len na tom, čo je v človeku, nie ako sa správa.

„Tak si teda sadnime, keď ste kvôli mne merali tak dlhú cestu, pán Irving.“

Irving sa rozosmial.

„Ste ten správny človek, ktorého sme hľadali. Humor máte tuším miesto krvi.“

„Hej, je to pravda. Lekár to hneď po narodení oznámil mojej matke. Tá sa chudera zľakla a hneď dala zavolať kňaza. Bála sa, že je to nejaká smrteľná choroba. Nechcela, aby som zomrel nepokrstený. Humor sa nikdy predtým v našej rodine nevyskytol.“

„Ste fakt zábavný chlapík...“ 

„Chlapík menom James. Môžete mi hovoriť James.“

„S vami bude radosť pracovať. Takéhoto človeka sme hľadali...“

„Tak vy ste hľadali? A mňa ste hľadali?“

„Áno. A našli sme vás.“

„To je zaujímavé. Ako je to možné? V takom zapadákove ako je Arden? Koľko stopárskych psov ste mali?“

„Iba jedného. Volá sa Eric Corby a jeho úlohou je hľadať talenty. No keď o vás počul, keď vás objavil a priniesol mi na vás referencie vedel som, že ste človek, ktorý z nás spraví najpočúvanejšiu stanicu celých štátov.“

„To sa dobre počúva, pán Irving. Rád by som...“

„Doma ste hviezda! Ale naozaj, zo srdca a úprimne vám poviem – je to zapadákov ako sám vravíte. Je vás tam škoda. Necítite sa nedocenený? Taký mladý človek, celý život máte pred sebou.“

James ho chcel troška ponaťahovať, no tak, aby ho neurazil a aby nakoniec pristúpil na dohodu.

„Hej, ale ja vlastne neviem, do čoho idem. Stálo ma veľa úsilia, než som sa vypracoval na to, čím som. Mám sa dopustiť zrady?“

„Kdeže, kdeže. Nevolajte to zradou. Nikto vám nič nedal nikdy zadarmo – je tak? No vidíte. Sám vravíte, že ste sa vypracovali. Tak aká zrada? Prečo by ste nešli tam, kde vám jednoducho dajú viac?“

„Keď ja neviem.“ - okúňal sa James.

„Znie to lákavo.“

„Prosím vás. Budete hviezdou s vašou hlavou.“

„Hm...“

„Corby vás vychvaľoval do neba. A to sa na vás vypytoval aj miestnych ľudí. Ste jediný, komu to poviem úprimne. Je to dobrý kopov. Vystopoval veľa hviezd. Ale tí ľudia sa s ním v živote zoči-voči nestretnú. Pracuje tajne. No rozumejte, musíme si dobre zistiť, koho chceme získať pre našu stanicu.“ - na chvíľku sa odmlčal.

„Viem si vás predstaviť aj na inej pozícii. Hlavný redaktor – neznie to lákavo?“

James dvihol obočie.

„Myslím, že je to ešte veľmi ďaleko.“

„Omyl. Je to na dosah ruky. Newyorčania sa na vás už tešia.“

„Nepoznajú ma.“ 

„To nie je podstatné, hlavne, že sa tešia na zábavu. A tú viete robiť skvelo. Vy nie ste komik. Ste génius. Ale zatiaľ génius v zapadákove. Povedzme si to na rovinu a dáte mi za pravdu. Obaja prídeme k pekným peniazom, tak prečo sa na to nedať?“

„Naozaj sa nechcem dopustiť zrady.“ - James to tento raz myslel tak úprimne, ako to povedal.

Na malý moment troška zapochyboval.

„Pozrime sa pravde do očí. Nie je zradou odísť tam, kde sa budete mať lepšie. No a kde sa budete mať lepšie ako u mňa? Budem sa o vás starať ako o svojho syna!“ - zasmial sa Irving nahlas.

„Ďakujem za ponuku, ale mne stačí môj vlastný otec. Tak dobre. Prečo nie?“

„Ruku na to.“

„Hej, ruku na to.“

James cítil, že pre neho začína nová etapa života. Že končí divadlo a že sa bude žiť inak ako doteraz. Maska padne. Zažije svet, pre aký je stvorený. Žúry, bary, kluby... muži! Vlastne sa nevedel tej zmeny dočkať, tešil sa ako malý chlapec na Vianoce. Teraz sa budú zarobené peniaze inak investovať a inak rozhadzovať.

„Navrhujem spoločný obed, James. A volajte ma Thomas. Príde aj na Toma.“

Strávili spolu niekoľko hodín, napokon sa James šiel pozrieť do rádia, zoznámiť sa s novým pracovným prostredím. Bol ním nadšený.

„Zaujímalo by ma, kto je tu hlavný redaktor zábavných programov.“

„Ach bože, ani sa nepýtajte. To neboli zábavné programy, čoho bol redaktorom. Nemohli sme tu toho chlapa strpieť. Vo chvíľach keď šiel jeho program, mali sme najmenej poslucháčov v USA. Možno na celej planéte.“

„Takže úplne voľné miesto?“

„Áno. Ale neberte to prosím, že vás máme len za akúsi náhradu či na vyplnenie toho prázdna. My z vás chceme hviezdu.“

„Nevidím v tom žiadny problém. Dobre. Fajn. Rád by som sa vrátil do hotela.“ 

„Nech sa páči. Príďte v piatok ako sme sa dohodli. Bolo mi potešením vás spoznať.“

Vysmiati si srdečne potriasli rukami. Cestou uvažoval, ako to doma oznámi. Nechal to tak – bude, ako bude. Nie je malý chlapec aby sa strachoval kvôli takým hlúpostiam. Rozhodol sa, že domov príde ešte v ten deň a tak aj urobil. Rodičov prekvapil. Miesto do svojho bytu šiel najprv k nim.

„Vrátil si sa James? Ako bolo?“ - spýtala sa nedočkavo matka.

„Výborne, drahí rodičia. Oznamujem vám, že tu končím a odchádzam do New Yorku. Už tento piatok. Končím tu aj s prácou.“

Matka zhíkla a zalomila rukami.

„New York. Pokazíš sa synček!“

James prevrátil očami.

„Som tak pokazený, že nemáš ani predstavu, mama.“

„Omyl, si slušný chlap, James. Veľa si dokázal. Ja si myslím, že by si to mal skúsiť. Nájdeš si peknú ženu a založíš si rodinu v meste, kde budeš mať budúcnosť.“ 

Otec bol rodený optimista.

„Ale ženiť sa musí tu, v našom kostole!“ - nástojila matka, pozrúc prísne na svojho manžela.

James sa na tom zabával.

„Ženiť sa? Ja sa nechcem nikdy oženiť!“ - dostal to zo seba, no znelo to ako žart, nie životné krédo.

„Čo to táraš? Nehanbíš sa? Vari ti to už načisto pomiatlo hlavu?“

„Zistil som, že sa nechcem ženiť.“

„No ale to môžeš byť práve tak aj kňazom. Chceš vari žiť v celibáte?“

„V čom mami? V celibáte? To nikdy!“ - pobavene sa zasmial matke do tváre.

Bola by mu strelila.

„Nerozumiem ti, James. Žartuješ? Vari nevieš byť chvíľku vážny? Chceš mi povedať, že ty nie si panic?“ - matka pozerala na jeho ústa, akoby od toho čo povie, záviselo jej prežitie, snáď i existencia celého sveta.

Je vôbec možné, aby bola jeho matka taká naivná?! 

„Hej, mami. Nie. Nie som panic.“

Komickosť celej situácie mu akosi nahrávala.

„Pane bože. Klameš! Ako môžeš chodiť do kostola, ak nie si panic?“

Otec, hoci bol dakedy dávno v Jamesovom rannom detstve autoritatívny pre bujarosť synovho temperamentu, bol zároveň aj rozumnejší.

„Angel, veď má tridsať rokov. Vari si ozaj myslíš, že je panic?“

„Vari nie je? Klamal mi celý ten čas?“

„Neklamal ti, Angel. Len ti nepovedal celú pravdu.“

„Nikdy si sa ma mami nespýtala, či som mal ženu alebo nie. Ak by si sa bola spýtala, odpovedal by som ti. Neklamal by som ti. Nikdy by som ti neklamal. Buď by som ti nepovedal nič alebo povedal pravdu, no neklamal by som ti.“

„Tak teraz už ničomu nerozumiem. Chodíš mi za chrbtom do nevestincov?“

„Nemusím ísť do nevestinca, ak mám chuť na sex.“

Matka sa prežehnala. 

„Toto krátke škaredé nechutné slovo predo mnou viac nevyslovuj! Sklamal si ma. Slzy v mojich očiach sú ti ľahostajné? Čoho zlého som sa vo výchove dopustila?“

Miloval svoju matku a nechcel jej ubližovať, ani nechcel, aby kvôli jeho správaniu plakala. Dvihol sa z pohovky a kľakol si k nej, chytiac jej ruku. Nežne jej ju pobozkal, pozeral jej do očí.

„Nič z toho nie je tvoja vina. Odpusť mami, ale spravil som vo svojom živote veľa zlých vecí, o ktorých nevieš.“

„Ale vie o nich Boh.“

„Hej, vie o nich Boh. Oľutoval som ich. Nie som panic. Ale netráp sa preto. Bolí ma, ak sa trápiš pre malichernosti.“

„James, synček. Tvoje panictvo nie je pre Boha malichernosť. Však si mal len jedno dievča a to dievča si miloval?“ - dúfala, že povie áno.

Nie, nepovie jej celú pravdu.

„Bolo ich viacej, ale nie veľa. Každú som mal istým spôsobom rád. Ale teraz si už počkám len na tú pravú, mami. Bolo to v čase prudkej otravy hormónmi. A neplač preto, že ja som ničomník. Bolí ma z toho srdce.“ 

„A z teba zasa bolí srdce mňa, James. Prečo si to urobil? Vyspovedal si sa z toho?“

Jamesovho otca z tohto rozhovoru žrali mrle. Prevrátil oči.

„Ach, Angel. Nechaj ho prosím ťa na pokoji. Je to dospelý muž. Nerob z neho sopľavé decko čo nevie, načo má medzi nohami vtáka. Párkrát si už zapichal, no a? Ani ja nie som z toho nadšený, ale stalo sa.“

„A stane sa znova. New York. Znie to ako peklo.“

„Nie mami. Znie to ako – nové možnosti. Nová láska.“

„Nevestince.“

„Tie sú všade. Aj Arden má svoj vlastný. Nemusím ísť kvôli nevestincom do New Yorku. Rozhodne tam neodídem kvôli nim.“

„Tak teda ty odídeš.“ - rozplakala sa naplno.

„Prosím ťa, neplač mami. Odídem. Nič s tým nemôžeš urobiť. Teraz idem do svojho bytu. Zajtra sa zastavím. Prinesiem ti kvety, mami. Potešia ťa. Majte sa. Ahoj, otec.“ - buchli za ním dvere.

„Vraj sa nechce nikdy oženiť. Nedočkáme sa vnúčeniec, Robert.“ - naďalej bedákala. 

Veď podľa jej presvedčenia James nechcel splniť svoje poslanie na tomto svete – mať potomkov v manželstve. Podľa nej všetci okrem kňazov sa mali množiť aby plnili príkaz Pána, a jej jediný syn James to vedome odmieta. No hrozné! Na poslednom súde aj ona ponesie za to zodpovednosť.

„Trepe hlúposti. Čo ho nepoznáš? Deväťdesiat percent zo všetkého čo povie, sú žarty. Niekedy by som mu za to vylepil také zaucho, že by mu odletela hlava. Ale prišiel vďaka tomu k pekným peniazom. Takže ho miesto úderu pohladím. Je to vytrvalý chlap. Nie je trápny komediant ako ostatní. Robí inteligentný humor, a rovnako zábavu pre všetkých. Keby písal komédie, učili by sa o ňom.“

„Nemáš pocit, že James je predajný šašo?“

„Nie. Ani som ho nikdy nemal. James nie je šašo. Je umelec, čo sa o druhých nedá povedať. A neplač len preto, že opichal nejaké... slušné dievčatá.“ - slovo štetky prehltol.

„Bojím sa hanby.“ - no najmä cirkvi, ale to si povedala len v duchu, aby svojho muža nedráždila. 

„Ak spraví hanbu, tak jedine sebe. Ale nie nám. No tak, každý vtáčik raz musí vyletieť z hniezda. Ktorý nezávislý chlap vydrží byť v blízkosti rodičov do tridsiatky? Žiadneho okrem neho nepoznám.“

Debata jeho rodičov pokračovala ďalej. James sadol do auta. Uvažoval nad matkou. Jej náboženskú výchovu bral vždy na ľahkú váhu, nikdy mu neprekážala. Ani návštevy kostola. V lete tam bolo tak príjemne chladno, v zime tam šiel kvôli dlhým večerom. Nahlas sa zasmial keď si uvedomil, že matka ho považovala za panica. Keby vedela, že je vlastne homosexuál s bohatými skúsenosťami, natiahlo by ju. Už na základnej škole spozoroval, že chlapci sa mu páčia viacej ako dievčatá a neraz sa pristihol, ako zadumane hľadí na nejakého chlapca a pritom si predstavuje ako sa s ním „hrá.“ Netrápilo ho to. Nezažil nijakú traumu, jednoducho to prišlo samo od seba. O sexe sa od rodičov nedozvedel nič. Mal svoje zdroje. Sex sa mu zapáčil hneď na prvý raz, tak prečo by mal s tým prestať? Hej, mal pár prednášok od matky, ktorá mu zakázala robiť „so svojím orgánom tie hnusné veci, pretože to má na svedomí diabol.“ Povedal jej, že čo si o ňom myslí, nikdy to nerobí. Odišiel do izby a masturboval do omdletia. Vždy si povedal: -príroda a náboženstvo sú dve rozdielne veci. Amen.

Prvé dievča mal v osemnástich – dosť neskoro, pomyslel si časom. Krásna blondínka ho ochotne pripravila o poctivosť a on si pár mesiacov užíval len s ňou. Hormónov mal totiž taký nadbytok, že mu nevadilo, že to bola žena. Bral ju iba ako vec, hoci bol k nej nežný a pozorný. Pod zatvorenými viečkami však bola mužom. Ale dlho ho to nebavilo. Keď mal dvadsať, skúsil muža. Zrelého, skúseného, pekného, ktorý ho veľa vecí v posteli naučil. Páčilo sa mu to oveľa viacej ako so ženou, pretože mohol mať oči otvorené a vidieť všetko to, čo si dovtedy iba predstavoval. Bol jeho dlhodobým pozorným študentom, ktorý sa svojmu učiteľovi rád revanšoval. Potom dlho abstinoval, až prišlo obdobie, keď vystriedal narýchlo mnoho mužov, niekedy aj viacerých naraz. Bavilo ho to, šlo mu len o sex a nič iné. Bolo to oveľa krajšie ako so ženami, zamiloval si to. Verzatilný James sa cítil ako v sexuálnom raji. No ešte pred týmto bežiacim pásom mužov sa snažil príležitostnými stykmi so ženami presvedčiť, že je heterosexuál, ktorému len tak náhodne zachutil sex s mužmi. Nepresvedčil sám seba, tak v tom ďalej ani nepokračoval. Ale ak mal príležitosť mať ženu, nikdy ju neprešvihol, hoci si to nevychutnal. Robil to len kvôli zážitku, na ktorý mohol potom spomínať. V poslednom čase na sex veľmi nemyslel, sústredil sa len na prácu. Býval často veľmi unavený a keď si dal pohárik, ani na um mu to neprišlo, alebo to za neho vyriešil mokrý sen. Ženiť sa mu ozaj nechcelo. Nech to zraní matku akokoľvek, neožení sa. Nielen teraz, ale nikdy. Vzťah, záväzky, nebodaj láska – to sú všetko veci, pre ktoré sa nenarodil. Ako tak ležal natiahnutý na svojej posteli, uvažoval, či vlastne nekoná unáhlene. Nerád opustí svojich kolegov. Avšak kde je napísané, že nemôže z času na čas niečo urobiť aj doma? Dá si na to pozor, keď bude podpisovať zmluvu v New Yorku. Bude na tom trvať. Nechce za zaviazať nikomu a ničomu, chce mať voľnosť. To bude podmienkou. Pracovná sloboda je to posledné, o čo chce v živote prísť. Keď to všetko zvážil, pocítil veľkú úľavu. Nebude to ani šok pre kolegov. Pripravoval ich, že raz dvihne kotvy.

„Už sa tým nezaoberaj, James.“ - povedal si nahlas.

„Čo sa má stať, to sa aj stane. No predovšetkým, ty sám si pánom svojho osudu a nik iný.“

A to sa aj na druhý deň stalo. Nikto sa na Jamesa nehneval. Nemali miesto neho náhradu, program museli dočasne zrušiť, kým sa niekto nenájde. Aj keď Hughley sa nahradiť nedá. Bude to niekto úplne iný. James bol spočiatku nadšený, no napokon začal pochybovať, či to nie je nad jeho sily. Nepatril k tým, čo si odvahu dodávali pitím a nezačal s tým ani teraz. Zásuvky mal plné papierov, nepoužitého materiálu bolo habadej. Teraz by ho aj tak nič komické nenapadlo. V sobotu malo byť prvé vysielanie. Mal v úmysle začať s celkom novým programom spolu s poslucháčmi; tí by mu zavolali a posťažovali sa mu, čo ich trápi. On by im s humorom odpovedal. Znelo to zaujímavo. Priamo v éteri mu fantázia pracovala na plné obrátky. Bol to adrenalín, ktorý miloval. No bál sa, že prvýkrát v živote ho postihne tréma. New York nie je zapadákov ako Arden. Ešteže na Irvingovu žiadosť nevytrúbili do éteru, že príde nejaká hviezda. Môže začať pekne odznova, aj keď nie je žiadny začiatočník. Meno mal, len nebol v New Yourku veľmi známy. Nech mal akékoľvek obavy, nevzdal to a ani raz na to nepomyslel. Veril si. Urobil dobre. Matke priniesol kvety, rozlúčil sa s rodičmi, potom šiel ešte raz do rozhlasu, napokon do banky. Do New Yorku šiel na svojom aute.

„Výborne. Začína pre teba nový život, James Hughley.“

Na aute sa hnal v ústrety úplne novému začiatku, a odlišnému ako pôvodne plánoval, hoci o tom v danej chvíli nemal ani tušenia.

II. Kapitola

„Nie, ja si vôbec nemyslím, že by som vyhral. Mne stačí len to, že ma nominovali. Už to je úspech. A aký! O tom sa mi pred rokom ani len nesnívalo. Poviedka roka! Už takto mám veľké šťastie. Ani si to nezaslúžim.“ - mával Paul Caster pred sebou rukami ako keby len tak naoko odháňal poletujúcich anjelov strážnych.

„Si príliš skromný, Paul. Nikto si to nezaslúži viacej než ty.“

Paul sa iba usmieval. Sympatický spisovateľ obedoval so svojím známym žurnalistom. Paul bol nadšený, no jeho priateľ ešte viacej.

„Ale chcel by som tú cenu. Veľmi by mi to pomohlo.“

„Kto vie?“ - dvihol obočie John.

„Že ty vieš viacej?“ - zarazene pozrel na Johna a namieril naň vidličkou.

„My vieme vždy viacej, ale teraz neviem nič. Musíme si ešte počkať do soboty.“ - bránil sa, no skutočne o výsledkoch nevedel. 

„Hej. V pondelok musím ísť do New Yorku na prezentáciu svojej knihy. Ak mi vyjde toto, mám po starostiach.“

„Aké už len ty, Paul, môžeš mať do šľaka starosti.“

„Ach, užil som si ich viac než dosť.“

Paul Caster mal tridsať rokov. Skromný a tichý človek, ako stvorený tráviť celé dni ťukaním do písacieho stroja. To ťukanie bolo odmala jeho koníčkom. Popísal tisícky strán, no až teraz sa na neho konečne usmialo šťastie. Bol majiteľom a vedúcim najväčšieho kníhkupectva v jeho rodnom mestečku Guesstowne, sem tam písal pre noviny a časopisy poviedky. Bez písania a kníh si nevedel svoj život predstaviť. Mal ekonomickú školu, z ktorej znalosti mu pomáhali pri vedení obchodu. Býval v byte neďaleko svojho strýka, ktorý ho so ženou vychoval. Rodičia mu zomreli, keď nemal ani desať rokov. Bol to slušný chlap, žiaden dvojaký život, žiadna pretvárka. Nebol nesmelý, ale opatrný. Dobre vedel, že sa mu páčia muži a tak bol trvalý vzťah nereálny. Krátkodobé známosti neuznával a kde by si mal hľadať dakoho na trvalejší vzťah? Nenápadne očkom sledoval svojich mužských zákazníkov v obchode, ale ničím nedal najavo svoj údel. Nikomu sa s tým nezdôveril a keď sa prvýkrát v živote dozvedel -bolo to na prahu dospelosti - že by mohol skončiť buď vo väzení alebo vykastrovaný na psychiatrii, rozhodol sa, že sa k svojej homosexualite neprizná ani medzi homosexuálmi. A hoci mu sex veľmi chýbal, všetku energiu venoval tvorbe. Oženil sa s písaním a chcel s ním mať celoživotné manželstvo. Keď ho kopla múza, hodiny strávené za strojom by za čas v spoločnosti nevymenil ani za milión. Dlho písal len pre potešenie, no konečne ho stretlo trocha šťastia a mohol prísť k pekným peniazom.

„Tak nech mi to teda vyjde, nech to vyhrám!“ - dvihol Paul slávnostne pohár piva nad hlavu a schuti si odpil.

Zelené pichľavé oči mu zasvietili radosťou a očakávaním. Špicatý nos a krojené pery z neho robili sympatického muža. Krátke hnedé vlasy sa mu jemne vlnili, no ich dĺžka im nedovolila padať nadol. Plnšie líca mu zaokrúhľovali tvár najmä pri úsmeve, hoci bol inak štíhly. V literatúre sa vyznal perfektne. Na jednej strane sa túžil stať uznávaným spisovateľom, ale na druhej bol veľmi skromný. No cítil, že príde zmena. Už mal za sebou prvé miesto pred tromi rokmi, keď vyhral podobnú súťaž. Teraz písal poviedky a pracoval na románe, ktorý by ho mohol presláviť. Aspoň tak si to želal. Po obede vošiel do kníhkupectva spraviť pár objednávok a obslúžiť zákazníkov. Obchod sa zatváral o piatej, no Paul tam ešte do šiestej zostal, aby uložil na police nové knihy. Len čo vyšiel z obchodu po hodine von, pristavila sa pri ňom nejaká žena.

„Zdravím, Paul. Gratulujem k tomu veľkému úspechu. Preslávite naše mestečko.“

Paul sa v prvej chvíli zľakol, no potom rodinnú priateľku, Georgeanu pozdravil. Mala päťdesiat preč a v poslednom čase si akosi zaumienila, že mu nanúti svoju jedinú dcéru Kathy, slušné dievčatko pracujúce ako učiteľka. Kathy bola roztomilá brunetka, no Paula veľmi nelákala. Mala dosť podstatný nedostatok – nebola mužom. Už len predstava, že ju objíma ho striasla.

„Myslíte tú nomináciu?“ 

„Hej. Kathy aj ja sme obe nadšené.“

„Ďakujem. Odkiaľ o tom viete?“

„No z novín. A z počutia. Tu čo sa o vás raz šuchne, už sa neutají.“

„Hej, to máte pravdu.“

Čo si Paul želal najmenej bolo, aby ho teraz otravovala táto ženská. No nechcel byť neslušný.

„Odprevadím vás kúsok. Aspoň po Apple tree Street.“

„Milé od vás Paul. K nám je to potom už len cez cestu. Čo tak, keby ste sa stavili na kávu? Alebo čajíček? Urobili by sme Kathy radosť.“

„Obávam sa, že to dneska nebude možné. Mám doma prácu, musím písať. Celý deň ma napadali skvelé myšlienky a nemohol som ich dať na papier. Mám hlavu ako melón. Musím to z nej dostať aby mi nepraskla.“

„Ach, no to je škoda.“

„Ale odprevadiť vás môžem.“

„Vďaka, budem len rada. Tak poďme.“

Pustili sa takmer prázdnou ulicou, pár ľudí vošlo do cukrárne.

„Kathy je presvedčená, že to vyhráte.“

„Tomu som rád. Písanie mi nikdy nerobilo problémy. Skôr som sa bál, či budem písať dosť zaujímavo, aby to ľudia čítali.“

„To píšete, nebojte sa. Čo plánujete, ak cenu získate?“

„Nech bude akokoľvek, písať budem ďalej. Či vyhrám alebo nie, na mojej budúcnosti sa veľa nezmení. Ani nechcem nič meniť, pani Burleyová.“

„Ale ženiť sa chcete, nie?“

„Pravdupovediac, ani veľmi nie. Nemám nevestu, a ani nemám chuť ju hľadať. Vnúčatami by som nemal komu robiť radosť. Mne sa do toho akosi nechce. Vraj aj môj otec bol taký.“

„Hej. Nechcelo sa mu ženiť. No zamiloval sa a bác!“

„Ak sa ja raz zamilujem, bude to riadne bác, pani Burleyová. Možno z toho vznikne nový vesmír.“

„Viem o jednej hviezde, ktorá by k tomu vzniku napomohla.“

„Tak tú rozkošnú zorničku odo mňa pozdravujte. Vlastne – blíži sa večer, takže večernicu.“

„Príďte do konca týždňa na večeru. Hocikedy. Je nám dvom samým doma smutno. Prineste niečo na čítanie. Bude nám skvele.“ „Rád by som vám to sľúbil, ale nemôžem. Neviem čo bude zajtra, ba ani dnes o hodinu.“ - teraz sa Paul ozaj vyhováral.

Prechádzali okolo stánku s kvetinami. Dostal silné pokušenie kúpiť kvet a poslať ho po matke Kathy. No uvedomil si, že by si mohla všeličo namýšľať. No ak kvet nekúpi, povesť gentlemana bude navždy preč.

„Počkajte pani Burleyová. Moment.“

Odbehol a o pár sekúnd sa vrátil s dvomi ružami.

„Jednu pre vás, a druhú pre vašu krásnu Kathy.“

„Vďaka Paul. Milé od vás.“ - žiarili jej oči ani čo by bola na zásnubách svojej dcéry.

Na konci Apple tree Street sa rozlúčili a Paul sa zvrtol do malej reštaurácie na večeru. Najprv si sadol k barovému pultu.

„Ahoj, Steve. Daj mi malé pivo, rýchlo, lebo sa zbláznim.“

„Ale Paul. Čo sa ti stalo?“

„Čo ti budem hovoriť? Sprevádzal som starú múzu Burleyovú. Ja sa predsa s jej Kathy nechcem ženiť, prepánajána.“ - skrivil ústa akoby ucítil niečo smradľavé.

„A s kým teda? Je to kočka.“ 

„Je, to máš pravdu. Ale je to celá matka. Ak by moja žena mala na staré kolená niekomu núkať naše deti na sobáš, asi by som ju... nakopal prinajmenšom do riti. To sa mi uľavilo.“

„Tu máš, Po, nech sa ti uľaví ešte viacej.“

„Ďakujem.“

Vypil ho na ex.

„Urob mi dačo na jedenie. Som hladný ako vlk.“

„K vašim dnes nejdeš?“

„Šiel by som, ale mám zlý pocit z toho, že k nim chodím vyžierať.“

„Tak chvíľku vydrž. A mimochodom – gratulujem k nominácii.“

„Ďakujem. Prídeš na večierok, ktorý usporiadam, ak vyhrám?“

„Ak ma pozveš, tak hej.“

„Výborne. Budem potrebovať čašníka a poumývať riad.“

„Po, ty neplecha. Pakuj sa preč!“ - zahnal sa Steve a takmer mu pleskol po tvári s mokrou utierkou.

„Žartujem. Čašníka bude robiť Kathy Burleyová.“

„Hej, alebo jej roztomilá mamička.“ 

O pár minút položil pred Paula jedlo.

„Tak ma napadá, ty budeš v peknom balíku, Paul.“

„Možno.“

„Čo možno. Budeš.“

„To neznamená, že prídeš o klienta. Paul Caster bol vždy skromný chlapík a zostane ním aj keď bude milionárom.“

„No naše kuchárske výtvory viacej žrať nebudeš, to mi nenakecáš. Ty skromný milionár!“

„Že nie? Sú najlepšie na svete. Počkaj potom! Ty ešte na mne zbohatneš. A vôbec – čo má toto znamenať? Takto si ty ctíš svojich verných klientov? Toto je nejaká úcta? Ja som ti teraz pánom, ja, ja, ja!“

Obaja sa skvele zabávali. Najedol sa, zaplatil, šiel do svojho bytu. Umyl sa a do polnoci písal na stroji ako divý.

III. Kapitola

V sobotu ráno dohrmel James na svoje nové pracovisko ako hurikán. Bol plný vzrušenia z toho, čo ho večer očakávalo. No už to nebola tréma, iba vzrušenie. Zaklopal Irvingovi na dvere a už aj sedel za jeho pracovným stolom.

„Vitajte, James. Aká bola cesta?“

„Skvelá. Aj hotel je fantastický.“

„Tak všetko začína bez chybičky.“

„Hej, vyzerá to tak. Dúfam, že vás nesklamem. Ale mám malý problém. Neviem, či sa mi podarí zohnať slušný byt.“

„S tým vám samozrejme veľmi rád pomôžem. Kedy ho chcete mať?“

„No ak sa rozhodnete nechať si ma tu, tak koncom budúceho týždňa by som sa rád doň sťahoval.“

„Žartujete? Ak bude vysielanie dnes večer aspoň také dobré ako hociktoré z tých nespočítateľných čo som počul z archívu ardenského rádia, vyhrali ste. Vyhrali sme. Ale späť k tomu bytu. Koľko izieb by mal mať? A kde by vlastne mal byť?“

„Rád by som tichšiu štvrť. Asi mi bude chvíľku trvať, než si zvyknem na ten humbug. Tri izby mi postačia. Nemusí byť zariadený. Aj tak by to nebolo podľa môjho vkusu.“

„Správny chlap. Spoľahnite sa na mňa. Starý Irving má styky, a aké! U mňa sa budete mať ako v bavlnke.“

Irving mal už pre neho pripravenú peknú vilu a bol si na sto percent istý, že James nepovie nie. James vstal, uklonil sa a vyšiel na chodbu. Nemyslel si radšej nič. Predčasné nadšenie by mohlo všetko skaziť, rovnako ako strach a neistota. Najlepšie je všetko nechať na čas a tešiť sa z každej chvíle. Ani nevedel ako, prišlo večerné vysielanie. A bolo skvelé. Newyorčania takú skvelú zábavu nečakali. Ústa a mozog šli Jamesovi naplno, akosi svojvoľne, akoby ani jemu nepatrili. Vtipy sa z neho sypali ako z vreca. Vysielalo sa iba hodinu, skúška predtým bola krátka. Navyše James skúšky nenávidel. Nikdy ich nepotreboval. Potreboval mať ten pocit, že ho počúva veľa ľudí – až pri tom pocite to šlo.

„Skvelé James, vyhrali sme!“ - kričal Irving po vysielaní a objímal ho. 

James bol nadšený, smial sa na celé ústa. Mal pocit, že ho nikdy viacej v živote neprepadnú pochybnosti. Ak zvládol na výbornú úvod, zvládne všetko. Ďalší deň boli toho plné noviny a rozhlasová stanica Planet York dokonca pripravila oslavu, a nie hocijakú. No k tej sa ešte vrátime.

IV. Kapitola

Keď sa v sobotu Paul zobudil, prvé na čo si zmyslel bolo - buď dneska vyhrám alebo nie. Inej možnosti niet. No nemenej bol vzrušený z toho, že mal cestovať ďalší deň do New Yorku, do vydavateľstva a na prezentáciu svojej knihy. Po raňajkách v obľúbenej reštaurácii odišiel do svojho obchodu, kde bol do tretej hodiny poobede, potom šiel k strýkovi a tete. Napokon šli všetci do hlavného mesta do knižničnej siene na vyhlásenie výsledkov.

„Máš pripravený nejaký prejav, Paul?“ - spýtal sa ho strýko Roger, ktorý sedel za volantom.

„Nemám.“

„Však teba už voľačo napadne.“

„Si si nejaký istý.“

Chvíľu boli ticho. Potom prišla na Paula nevoľnosť.

„Panebože, je mi akosi divne. Predstavil som si všetkých tých papalášov, ktorí tam budú. Zastav prosím, budem vracať. Roger, zastav!“

Strýko so ženou si najprv mysleli, že Paul žartuje a veselo sa smiali, no keď ho zbadali celého bledého v zrkadle, prudko zastavili a Paul sa len-len, že nepovracal.

„Preboha, Paul. To si taký nervózny?“ - spýtala sa teta Mary plná strachu.

„Ani neviem. Fakt mi prišlo zle. Vracal som.“

„Videli sme a počuli sme, Paul. Napi sa vody, spraví ti to dobre.“

„Nepochybujem, ale najprv si vypláchnem ústa. Potom mi tá voda bude lepšie chutiť.“

„Šťastie, že sme vyrazili skôr.“

Pravdupovediac, Paul naozaj vracal oprávnene. Keď prišli do vyzdobenej siene, bolo tam toľko žurnalistov, literátov, kritikov, nakladateľov a ľudí čo niečo v literatúre znamenajú, že sa mu znova spravilo zle, no vzchopil sa. Už z neho nemalo čo vyjsť. Povzbudzoval sa v duchu, že ak nevyhrá, s nikým neprehovorí, nikto si ho nevšimne, a ak náhodou vyhrá... Nie, už tomu neveril. Pozrel na stoly, kde sedeli všetci nominovaní. Boli pokojní, vysmiati. Posadil sa, znova sa napil. Pomaly strach odišiel. Program sa mohol začať. Po asi dvadsaťminútovom úvode, v ktorom predstavili históriu súťaže, minulý ročník, víťaza a jeho ďalej sa rozvíjajúcu úspešnú kariéru, prešli na predstavenie dnešných kandidátov, s ich krátkym životopisom, prevažne literárnym. Zo všetkých desiatich boli viacerí nominovaní už druhý či tretý raz, čo Paula utvrdilo v tom, že nemá žiadnu šancu. V duchu sa čudoval, že sa medzi nich vlastne dostal. A najviac sa čudoval, keď pri vyhlasovaní víťaza povedali nahlas jasne a zreteľne: - Paul Caster!

Sieňou zaburácal potlesk, Roger a Mary sa postavili a tlieskali odušu. Paul bol ako obarený, no usmial sa a vedel, že jedinú vec, ktorú musí teraz spraviť, je dostať sa na pódium a voľačo povedať. Nohy ho tam niesli nevedel ani ako, v ušiach mu hučal neutíchajúci potlesk, pár ľudí mu cestou k pódiu podávalo ruky. Zrazu stál pred celou sálou, ktorá stíchla, držiac v rukách krištáľovú knihu. Tréma razom opadla, bolo tu len šťastie a prekvapenie. Veľký pokoj sa šíril jeho celým vnútrom a zapĺňal ho ako dym miestnosť.

„Len pokoj, Paul, nič iné, len pokoj. Toto si vlastne chcel, možno si si to nepripúšťal, ale chcel si to. Tu to teda máš! Plus nejaké veci k tomu.“

„Vážené dámy, vážení páni. Toto je najväčšie prekvapenie môjho života, najkrajšia chvíľa v mojom živote, sekundy, na ktoré nikdy nezabudnem. Možno som získal túto cenu preto, lebo kritici prišli na to, prečo píšem ako píšem. Chcem, aby každé slovo bolo najlepšie, aby ako skladačka zapadlo vo vete do ostatných. Aby ako nota na osnove dalo dielu ráz, aby ako jednotlivý ťah štetcom zafarbilo bielu stránku papiera tým, čomu vravíme život. To pozná iste každý spisovateľ, ktorému záleží na svojej práci. Nie je pre mňa krajší pocit, ako sadnúť si plný múz k stroju a vyčariť príbeh z hlavy, no zároveň zo života. Krásne je písať, no ešte krajšie je, keď vás niekto takto ocení, keď vás takto poctí. Ďakujem. Verím, že budete mať i naďalej radosť z čítania toho, čo napíšem. Ďakujem.“ - úctivo sa uklonil.

Jeho tvár zdobil nefalšovaný úsmev radosti. Potom sa rozprúdili debaty. No víťaz odchádzal medzi prvými, pretože ďalší deň mal povinnosti. Všetkým sa ospravedlnil, že musí skoro odísť, pretože ho čakala náročná cesta do New Yorku. Tej noci takmer vôbec nespal, no napriek tomu cestoval v pohode, cítil sa výborne a na tvári mal neustále úsmev. Do svojho newyorského hotelu vchádzal ako najšťastnejší človek na svete. Všetci tí spisovatelia a kritici, ktorí mu podávali ruku a želali veľa úspechov! Nie, vo svojej profesii sa už nestratí, hoci vedel, že sa veľa od neho očakáva. No mal toľko nápadov a námetov, že mohol iba písať a nerobiť si žiadne starosti. Bol presvedčený, že má pred sebou najkrajšie roky života. Nie, takýto úspech naozaj nečakal! Ešte si získať New York a... Na recepcii ho čakala usmiata mladá dáma.

„Srdečne vás vítam, pán Caster. Vaša izba je pripravená. Blahoželám k vášmu včerajšiemu úspechu.“

Paul prekvapene pozrel na peknú ženu a dvihol obočie.

„Ďakujem veľmi pekne. To sa tak roznieslo?“

„Čítala som dnešné noviny. Spomínajú vás v nich. Chcete ich?“

„Rád by som do nich nazrel. Vďaka, milé od vás.“

„Páči sa. Tu je váš kľúčik. Nie ste náhodou pozvaný na večierok Planet Yorku?“

„Myslíte to rádio? Majú tu dnes večierok? Nie, nie som. Žiaľ, nikoho tam nepoznám. Lepšie povedané, nikto z nich nepozná mňa. Dupľované šťastie? Hm.“ 

„Ale iste sa stretnete s pánom Hughleyom.“

„Pán Hughley? A to je kto?“

„Včera večer mal prvé vysielanie v Planete. Veľký úspech. To preto tá oslava. Tiež je v týchto novinách, na prvej strane.“

„To mne ešte chvíľku potrvá.“

„Prepáčte, tak som to nemyslela. Predsa len, sú to miestne noviny. Ak je človek na vrchu, spomínajú ho buď vo veľmi dobrom svetle, alebo úplne naopak.“

„Radšej v žiadnom ako v zlom, madam. Nebojte sa, iste sa s pánom Hughleyom stretnem. Svet je malý. A vďaka za noviny.“

„Nemáte zač.“

A svet bol naozaj malý. Len čo Paul zahol so svojím menším kufrom za roh, dolu schodmi bežal vysmiaty James vo svojom novom saténovom obleku. Paul na neho pozrel, ich pohľady sa stretli, postál a pootočil sa za Jamesom, no každý šiel po svojom. Paul vošiel do výťahu a zbadal, ako sa ten pán pristavil na recepcii.

„Dobré ráno, pán Hughley. Nestretli ste pána Castera? Museli ste ho vidieť.“ 

„Pána koho?“

„Pána Castera.“

„Castera? A to je kto?“

Recepčná sa zachichotala.

„Rovnako reagoval on na vás.“

„Počujte, vy srandistka jedna. Čo o mne komu hovoríte?“

Znova sa zachichotala.

„Iba som mu povedala akú má česť byť v jednom hoteli s vami. Včera totiž vyhral cenu poviedka roka. Je najlepším nováčikom, ak ho vôbec možno tak nazvať, pretože už píše dlhšie. No až teraz vydal knihu.“

„Caster? Ešte sa zrejme stretneme. Nešiel práve s takým kufríkom do výťahu?“

„Hej, práve šiel. To bol on.“

„Tak toho som videl. Poviedka roka? Hm. A čo tu robí?“

„V novinách – v ktorých ste vy na vrchu, pán Hughley, píšu, že zajtra tu má prezentáciu svojej knihy.“

„Aha. Tak rozbieha kariéru vo veľkom. A nie je sám. Ak ho ešte stretnem, zaželám mu veľa úspechov. Vlastne, ak bude mať čas, zavolám ho. Ale teším sa na vás.“ „Aj ja na vás. Bude veselo?“

„To viete že áno. Mám aj scénku. Taká hlúposť. Môžete hrať so mnou. Nikto nie je obsadený.“

„Vyhodili by ma.“

„To by som nedopustil. Ste najlepšia recepčná na svete. No, som rád, že sme poštebotali. Mimochodom...“ - naklonil sa cez stolík k nej - „Ste rozkošná ženská. Smiem vás pobozkať?“

„Ale prosím vás! Zbadajú nás a ja poletím.“

„Kvôli mne by vás vyhodili? To vám nesmiem urobiť. Ale pobozkať vás musím.“

„Dobre, ale nie tu a teraz. Ako je to možné, že nemáte priateľku?“

„A ako je možné, že vy nie ste vydatá?“

„Nestretla som toho pravého.“

„Už ste ho stretli.“ - hrdo sa vyrovnal.

„Človek nevie, kedy ste vážny a kedy žartujete.“

„Popoludní uvidíte.“

Vyšiel von, kde ho pozdravil mladý poslíček. Odpovedal mu.

„Ty chlapče tiež nie si na zahodenie.“ - pomyslel si.

Sadol do auta a šiel do rádia.

V. Kapitola

O tretej popoludní sa začal veľkolepý večierok. James bol hviezdou číslo jeden. Tancoval so ženami ako šialený, zabával ľudí a všetci sa tešili na jeho scénky, ktoré mali byť prekvapením. Miestne dámy boli z neho unesené a zvodné pohľady lietali tanečnou sálou ako ohnivé šípy. Paul medzitým vo svojej izbe zaspal, no prebudil sa na hluk. Hneď si zmyslel čo to asi je. Mal pravdu. Pokúsil sa ešte zaspať, no nedalo sa. Vstal, že pôjde na prechádzku. Zbehol dolu. Na recepcii bola ešte tá istá recepčná.

„Ach. Už to začalo? Skvelý budíček a plašič snov. Ani tlupa mamutov.“

„Hej, pán Hughley je v plnej paráde. Som tu ešte hodinu a idem tam tiež. Sám pán Hughley ma tam zavolal. Vám sa nechce?“

„Nie som pozvaný, ako viete. Mám radšej ticho. Bolela by ma hlava. Takéto čurbesy, to nie je nič pre mňa.“ 

„James mi povedal, že ak vás stretne, iste vás pozve.“

„James? A to je zasa kto?“

„Pán Hughley predsa!“

„Odkiaľ o mne vie? Tiež z novín?“

„Odo mňa.“

„Ďakujem. Tak ak s ním budete, povedzte mu, že aj ja ho pozývam na moju zajtrajšiu prezentáciu knihy v miestnej knižnici. Idem trocha na vzduch.“

„Stavte sa potom. Ja mu poviem, že som s vami hovorila.“

„Ďakujem. Ak vyhladnem, prídem.“

„Máte podobný zmysel pre humor.“

„Tak to sa musíme stretnúť. Rád toho Jamesa osobne spoznám.“

Kým sa Paul prechádzal po uliciach, raz rušnejších, raz tichších, James bláznil na večierku ako divý. Keď sa Paul vrátil z vychádzky, nazrel do haly, kde hrala hudba a ľudia sa zabávali. Pomaly vošiel až do prúdu zábavy a nikto si ho nevšimol. Mohol pokojne jesť a piť čo hrdlo ráčilo.

„Šampanské, pane?“ - pristavil sa pri ňom čašník s perlivým mokom. 

„Vďaka.“ - rýchlo si odchlipol.

Oči mu padli na pódium, kde sa zvŕtal chlap, ktorého dneska videl utekať dolu schodmi. Očividne mal vystupovanie človeka, ktorého ľudia chceli. Žeby to bol Hughley? Mykol si na odpoveď plecami a pobral sa k stolu s maškrtami. Stoly sa prevaľovali pod tiažou jedál a nápojov. Paul sa pomaly pokojne napchával a upíjal si. Potom si sadol a pozoroval zábavu okolo seba. Škoda, že tu nikoho nepozná. Netušil ešte, že onedlho mali všetci spoznať jeho. James zatúžil po alkohole a tak zbehol k stolom. Osamelo sediaci sympatický muž ho hneď zaujal. – To musí byť ten Caster – prebehlo mu hlavou.

„A toto čo má znamenať? Kto ste a prečo sa tu napchávate? Vari ste hladný?“

Paul nestratil duchaprítomnosť, hoci tón ho vystrašil. Otočil hlavu k neznámemu hlasu a zbadal muža zo schodov a z pódia.

„Prosím, nehovorte polícii, že som tu. Sú to dva dni čo som ušiel z väzenia. Odvtedy som ešte nejedol.“ - nevinne až hanblivo žul a prehltol sústo. 

Jeho psie oči Jamesa dostali, schuti sa zasmial. Páčila sa mu jeho okamžitá reakcia.

„Som James Hughley. Vy musíte byť pán Caster.“ - vyčaril veľký úsmev a podával Paulovi ruku.

S radosťou ju prijal.

„Paul Caster. Prišiel som na vaše želanie.“

„Tak vy ste ten bájny spisovateľ? Gratulujem k vašej cene.“

„Vďaka. A vy ten famózny komik?“

„Poďte si zatancovať.“

„Neviem tancovať, a ani nemám s kým.“

Pichol si do úst veľkú chuťovku a pozeral na Jamesa. Nemohli od seba odtrhnúť oči. Paul ucítil k tomu mužovi akúsi zvláštnu príťažlivosť. Mlčali a pozerali na seba. Jamesovi zatiaľ prebiehalo hlavou, čo by sa dalo s Paulom robiť. Ihneď sa mu zapáčil jeho nevinný výzor, ktorý burcoval jeho fantáziu ostošesť. Paul to dlhšie nevydržal a sklonil hlavu i oči. Cítil čosi podobné hanbe, no hanba to nebola, pretože krv sa mu z tváre vytratila a zostal ako stena. Mal zvláštny pocit. Nikdy predtým taký pri mužovi nemal. Akoby vedel, že ten druhý – James – prijal signál, že sa mu zapáčil a že nevie ako pokračovať. James na neho bez slova civel ďalej. Povedal si, že ho vyskúša. Paul sa mu na zlomok sekundy pozrel do očí.

„Poďte so mnou k baru.“ - preriekol konečne James.

„Ja tvrdé nepijem.“

„Tak si dáte mäkké. Poďte. Chcem vás o niečo poprosiť.“

„Preboha a o čo?“ - Paulovi tĺklo srdce ako bláznivé.

Sadli si na barové stoličky. James by Paula najradšej hneď pretiahol; stiahol mu nohavice, odzadu ho nabral a... Paulovi bolo akosi zvláštne. James mu bol veľmi sympatický, niečo ho na ňom vzrušovalo a priťahovalo. Bál sa to sám sebe priznať. James bol jeho typ.

„Nezahrali by ste si so mnou v jednej scénke? Je to vlastne založené na fantázii a spontánnosti. Máte zmysel pre humor, Paul.“

„To sa vám iba zdá. Nie, ja nemôžem pred toľkých ľudí. Ešte mám kŕče z toho včerajšku. Nehnevajte sa, ja nemôžem.“

„Prosím vás. Bude to pre vás hračka.“ 

„Nie, nie. A o čo vlastne ide? V živote som v žiadnej scénke nehral.“ - nevedel, prečo to povedal.

„Ale scenár ste už písali, či nie?“

„Iba dve hry, to bolo ešte na strednej. Píšem poviedky a mám rozpísaný román. Dramatik zo mňa nebude. Ani herec.“

VI. Kapitola

VII. Kapitola

VIII. Kapitola

IX. Kapitola

X. Kapitola

II. ČASŤ

I. Kapitola

II.Kapitola

III. Kapitola

IV. Kapitola

V. Kapitola

VI. Kapitola

VII. Kapitola

VIII. Kapitola

IX. Kapitola

X. Kapitola

XI. Kapitola

XII. Kapitola

XIII. Kapitola

XIV. Kapitola

XV. Kapitola

XVI. Kapitola

XVII. Kapitola

XVIII. Kapitola

XIX. Kapitola

XX. Kapitola

XXI. Kapitola

XXII. Kapitola

XXIII. Kapitola

XXIV. Kapitola

XXV. Kapitola

XXVI. Kapitola

XXVII. Kapitola

XXVIII. Kapitola

XXIX. Kapitola

XXX. Kapitola

XXXI. Kapitola

XXXII. Kapitola