Table of Contents

PROLÓG

MAČKA

BITKA

VŠEMOCNÝ

ONI PRIŠLI

ZAJATÝ VO VESMÍRE

FIGÚRKY

PRIŠIEL

DOŠTIČKY

KONTÚRY

KAMENNÉ SCHODY

STRÁŽCOVIA

ODPAD

LASTOVIČKA

GULÔČKA

NESMRTEĽNÍ

BÚRKA

FAREBNÍ

FARAÓN

VELVIČIE

HNEDÁ PLANÉTA

ČERVENÉ VÍNO

PLANÉTA ROBOTOV

PAVÚCI Z KOZMU

JEDINÁ MOŽNOSŤ

OTVORENÝ PRÍSTAV

PANKRATION

6.809 JAZYKOV

PLANÉTA REBELOV

JAŠTERY

BLONDÍNKY

IHLICE

MASŤ

VÍŤAZ BERIE VŠETKO

MIKROČIP

JEHO MATKA

LEN OČI

PRIŠLI ZNENAZDAJKY

SKOKANI

PERLA

PLANÉTA ZLA

A NIE SÚ VIDIEŤ

METEORIT

TO NAJLEPŠIE ZO ZEME

NEHODA

POSLEDNÁ ŽENA

NÁVŠTEVA

VEĽVYSLANEC

WHISKY

PLANÉTA LIMBO

PRISTÁTIE S NEHODOU

EPILÓG

Votrelci medzi nami

SLAVOJ VLČEK

Grafická a technická spolupráca: Szekeres František, Franko Štefan, Ličko Michal

Edícia: Mladá Éra Autorov nového tisícročia - / MEA 2000 o. z. /

© Autorské práva vyhradené

ISBN 978-80-560-0185-1

PROLÓG

Kedysi boli na našom trhu vlastne iba sovietske science-fiction, ktoré sa tvárili náramne humánne. Potom prišiel Stanislav Lem so svojou "Planétou Eden" a Ray Bradbury s "451 stupňami Fahrenheita" a čitatelia, ktorí sa túžili aspoň v myšlienkach dostať ku hviezdam, o čom ľudstvo snívalo už od nepamäti, sa zrazu dostalo do celkom iných dimenzií. A hoci mnohí pripúšťali, že najbližšia možná civilizácia je až v Proxime Centauri, predsa ale verili, že sa s ňou raz stretnú. Tá civilizácia však môže vyzerať celkom inak a môže nám byť aj nebezpečná. Čo je na Zemi nebezpečné, môže byť vo vesmíre sto razy horšie, lebo tam nevieme odkiaľ čo môžeme očakávať aby sme sa na to mohli pripraviť.

MAČKA

Lionel Frank Robertson už zasa šomral:

"Nemám rád mačky. Nemám rád mačky na lodi. Už starí námorníci verili, že mačky na lodi prinášajú smolu a nešťastie. A na kozmickej lodi už nemajú vôbec čo robiť."

A to si mlel neustále dokola. Ale už ho poznali, a tak ho vlastne ani nebrali vážne. Každý mu to šomranie toleroval. A každý vedel, čo si šomre. Neustále totiž opakoval tie isté vety. Ako nejaký zaseknutý historický gramofón. Ale bol to aj Lionel Frank Robertson, kto vystúpil na tú planétu prvý. Chcel len ujsť pred tou prekliatou mačkou. Sám nevedel ako sa dostala na palubu, ale všetci ju tolerovali a vlastne bola miláčikom všetkých. Okrem neho. Keď teraz vystúpil na povrch tej planéty, opatrne otočil hlavu. Mal strach, že si ho tá mačka nájde. Mal strach, že ho tá mačka bude prenasledovať ešte aj na tejto pustej planéte. Nik druhý z rakety nevystúpil. Len on sa pýtal na jej povrch. Opatrne sa rozhliadol. V diaľke žiarilo celkom červené slnko. Zaclonil si oči. Všade okolo neho bola púšť. Ale to mu nevadilo. Bol na to zvyknutý. Aj doma to mal len kúsok. A vlastne aj doma bola všade okolo púšť, hoci býval iba na jej okraji. Zdalo sa, že teraz si prezerá planétu s presnosťou naprogramovaného robota alebo iného stroja. Kúsok po kúsku. Piaď po piadi. Nič nechcel vynechať. Všetko mohlo byť dôležité. Síce vtedy keď sa prihlásil, že pôjde prvý na prieskum sám sa smial, ale vedel, že ho sledujú. Kamerami. A že aj všetko nahrávajú. Snáď pre prípad, že by sa niečo stalo. Hoci s takou eventualitou nerátal nik. Toto bola pustá, neobývaná planéta. A hoci tu bola preňho celkom normálna atmosféra a aj na jej púštnu klímu bol zvyknutý, zasmial sa keď si uvedomil, že ho varovali pred nástrahami púšte. Vedel, čo znamená púšť. Žil na nej od malička. Vyrastal na nej. Začal sa pomaly poberať k červenému kotúču zapadajúceho slnka. Keď sa k nim obrátil chrbtom, zaškeril sa. Uvedomil si totiž, že aspoň takto im môže sťažiť svoje sledovanie kamerami. Boli nútení pozerať sa priamo do slnka. Jeho kroky neboli vôbec váhavé. Boli premyslené, pozorné a pomalé. Hoci sám vlastne nevedel kde ide. Nerozmýšľal o tom. Chcel byť len z dosahu tej mačky. Liezla mu už poriadne na nervy. Vedel, že to každý vie a takisto vedel, že každý pochopil, prečo chcel ísť na túto prvú misiu prvý a sám. To tá mačka. Vôbec si neuvedomil, že niečo zastrelo kotúč slnka. Podvihol hlavu. Zastal. Neveril svojím očiam. Oproti nemu kráčala mačka. A nebola sama. Boli ich celé zástupy. Zdalo sa, že zo slnka vychádza celá armáda mačiek. Obzrel sa. Späť k rakete. Mykol plecom. Začal kráčať ďalej. Odhodlane. V ústrety armáde mačiek. Neveril svojim očiam, ako rýchlo ho tie mačky dosiahli. Zastali. Aj on zastal. Zrazu si uvedomil, že všetky sú naprosto rovnaké. Zrazu si uvedomil že všetky sa podobajú na tú z kozmickej lode. Poznamenal tíško:

"Ja som to vedel. Mačky už starým námorníkom prinášali smolu. Na každej lodi. Tobôž na kozmickej. Tam už vonkoncom nemajú čo robiť."

Ozvalo sa tak silné zamravčanie z tisícok hrdiel mačiek, že si musel zakryť uši. A zrazu boli pri ňom. Neskočili naňho. Iba po ňom išli. Dupali po ňom. A hoci sa bránil ako len vedel, neubránil sa. Mačky ho ušliapali.

BITKA

Thomas Miles sa dostal do toho mesta na tej čudnej planéte skoro ráno. Iný spoj nemal. Keď však pristával, bolo ešte všetko zavreté. Celé mesto naňho pôsobilo dojmom ospalosti a nečinnosti. Ale vedel, že čoskoro si tuná nájde nejakú zábavu aj on. Tá cestovná kancelária totiž zaručovala iba príchod do tohto mesta, ale nič viac. Ubytovanie si už musel nájsť sám. Uisťovali ho však, že by to nemal byť žiaden problém, ale hoci sa nad tým počudoval, napokon iba mávol rukou. Nemal žiadne konkrétne plány. Bol len zvedavý na toto mesto. Veľa o ňom počul. Ale to, že bude v skorých ranných hodinách také mŕtve, to nepredpokladal. Blúmal po meste. Trocha ho zarážalo, že v žiadnom dome nesvieti jedno jediné svetlo. Nesvietilo však ani len pouličné osvetlenie. Vrátil sa k letisku. Aj tam už však panovala tma. Všimol si, že za letiskom niečo hučí. Pobral sa za tým zvukom. V žiadnom prospekte sa nikde nedočítal, že by týmto mestom tiekla nejaká rieka a už vôbec nie takýto veľtok. Pozeral do temných vôd tej rieky. Mala zvláštnu zelenkastú farbu. A práve na tej farbe ho niečo ukľudňovalo. V ušiach mu zaznelo:

"Chcel si mať vzrušenie, teraz ho budeš mať nadostač! Nik sa mi neopovážil oponovať, neodvážiš sa teda ani ty!"

Rozhliadol sa, ale nikde nikoho nevidel. Z rieky sa vynorili dve dlhočizné ruky. Ruky z vody. Akoby boli posplietané z malých pramienkov vody. Sťa svalov. Načiahli sa po ňom. Cítil, že ho zovreli. Začal sa biť. Vzpieral sa dlho. Ale jeho ruky sa len zabárali do rúk z vody. Nič proti nim nevedel zmôcť. Napokon sa natoľko unavil, že poľavil vo svojej ostražitosti. Obidve ruky mu siahli na hrdlo a stisli ho. Stlačili ho pod vodu. V ušiach mu zaznelo:

"Nik si to so mnou nemôže rozdať. Každého zvládnem. Nik so mnou nemôže súperiť."

Potom už nepočul vôbec nič. Utonul.

VŠEMOCNÝ

Erxaz hľadel zarazene pred seba. Vždy si vedel rady, ale tentoraz sa musel po prvý raz v živote rozhodnúť iba sám. Nie že by na to nebol zvyknutý. Stávalo sa mu to často. Dnes však išlo o rozhodnutie tak závažné, že váhal. Erxaz pozeral na planétu pod sebou. Mykol plecom. Vzdychol. Napokon poznamenal iba sám pre seba:

"Azda to bude to najrozumnejšie, čo musím spraviť. Hoci som ešte nikdy nič také neurobil. Nikdy som nikde nič neovplyvňoval. Ale okrem našej, ešte žiadna civilizácia s ktorou sme sa stretli, nebola až na takej vysokej úrovni ako tuná, hoci pre nás sa môžu zdať zaostalými."

Ešte chvíľu pozeral dole na tú zvláštnu modrú planétu. Opäť vzdychol. Potom sa však rozhodol. Sám sebe prikývol.

"Nuž, snáď mi raz budú ďakovať, snáď raz budú bohovať a nenávidieť ma za to. Som totiž všemocný."

Zasmial sa tomu poslednému slovu, ale plne si uvedomoval, že má pravdu. Mohol si dovoliť hocičo. Vedel, že teraz je už ich pánom on. Len on môže rozhodovať o osudoch tých všetkých tam dole. Iba rozmýšľal nad formou, akou im to dať najavo. A zrazu dostal nápad. Ťukol si do čela. Usmieval sa. A zrazu hovoril sám k sebe.

"Títo ľudia ešte nie sú na tak vysokej technickej úrovni aby mi uverili, že prichádzam niekde z vesmíru. Hoci ma snáď každý národ bude volať ináč, budem pre nich bohom."

Zasmial sa akoby sa maznal s tým slovom. Bohom, povedal tichšie. Sám sebe prikývol. Napokon dvihol hlavu.

"Áno, som ich Bohom všemohúcim, hoci mi dajú rôzne mená."

Už bol rozhodnutý. Už vedel, čo má urobiť. Už vedel, ako ovplyvní osudy nielen tých dole, ale aj osudy celých generácií, ktoré budú po nich nasledovať.

ONI PRIŠLI

Zrazu ich bola plná obloha. Boli ako malé meteority. A dopadali všade. Nikde však po nich neostávali žiadne jamy alebo krátery. Zdalo sa, že vždy tesne nad zemou sa akoby zahojdali a potom hladko dosadli. Spočiatku nikomu nevadili, ale ten dážď trval už celý týždeň a vlastne nimi bola posiata už celá planéta. Boli všade. A neboli len a súšach. Hojdali sa aj na oceánoch. Takmer to vyzeralo ako keby sa na celom svete hojdal akýsi planktón. Až vtedy si ľudstvo začalo uvedomovať ich hrozbu. Každá vláda bojovala proti nim po svojom a svojimi prostriedkami. Žiadna však nebola úspešná. Napokon zvolali veľký summit. Mohol sa zúčastniť predstaviteľ každého štátu. A aj sa zúčastnil. Summit trval dlho a hoci na ňom vyhodnocovali výsledky úsilie každej jednotlivej vlády, organizácie či inštitúcie, ktoré proti nim bojovali, vždy došli k rovnakému výsledku. Nulovému. Nič proti nim nezaberalo. Boli nezničiteľní. Summit sa uzniesol, že na ne zaútočia všetci naraz. Ale, hoci vyskúšali spoločným úsilím všetko, čo mali k dispozícii, výsledok bol vždy rovnaký. Nulový. Zvolali nový summit. Núdzový. Výsledkom celého summitu bolo však iba konštatovanie, že ľudstvo prehralo. Niektoré štáty, tie menšie, už pomaly zanikali. Tá drobná chamraď dusila už teraz všetko živé. Onedlho celá Zem vyhynula. Oni prišli. A zvíťazili.

ZAJATÝ VO VESMÍRE

Nik z tej cesty nemal veľkú radosť. Skôr sa jej každý bál. Ale tá cesta sa uskutočniť musela. Bolo treba tú raketu novej generácie vyskúšať. Už dávno však boli mimo známeho vesmíru. A už dávno aj stratili spojenie s kýmkoľvek, nielen so Zemou. A už dávno sa tá ich nová raketa nedala nijako ovládať. Letela vesmírom tak povediac voľným pádom a nik nevedel kde doletia, kde sa roztrieštia, kde raz skončia. Každý z nich už dávno všetko vzdal, hoci ešte vždy, či už zo zotrvačnosti alebo zo zmyslu pre povinnosť alebo čisto len z dôvodu rutiny svoju činnosť vykonával tak ako bol na to zvyknutý, hoci každý z nich si uvedomoval, že je to celkom zbytočné. Ale každý z nich si zároveň uvedomoval, že by azda zošalel, ak by svoju povinnú a rutinnú činnosť nevykonával. A napokon tu predsa len zostala štipka nádeje. Nik nechcel podľahnúť celkovej apatii. Leteli vesmírom nevedno kam a stále sa tešili, že ešte vôbec letia, hoci všetko bolo už vlastne nefunkčné. Ale niečo ich predsa len rozčuľovalo všetkých. Nik z nich totiž neveril, že sa rútia vesmírom len tak. Každý z nich bol totiž presvedčený, že niečo ich niekde priťahuje, ale nik si nevedel vysvetliť čo. A každý z nich, hoci bol o tom do hĺbky srdca presvedčený, sa o tom bál hovoriť nahlas. Ale to, že sa ich pohyb zrazu zrýchlil, si uvedomili všetci naraz. Už videli, že ich priťahuje akási planéta. A čím viac sa k nej približovali, tým viac boli zarazení. Každý z nich bol totiž presvedčený, že tá planéta čo ich k sebe tak silno priťahuje, je ich vlastná rodná Zem. Každý z nich vkladal do počítača údaje o Zemi, ktoré poznal zo svojho odboru, ale žiaden z tých údajov nesúhlasil. Na ich prastarú Zem sa nehodil. Ale Zem sa približovala. Bezpečne pristáli, hoci žiaden z prístrojov na palube nefungoval. Otvorili poklop a vychádzali z rakety. Nejakí ľudia im kráčali v ústrety. Zrejme akýsi uvítací výbor. Zostúpili po schodíkoch a zastali. Čakali, kým k nim dorazí malá skupinka uvítacieho výboru. Uvedomili si to všetci naraz v okamihu, keď oproti nim zastala tá druhá skupinka. Boli to totiž oni sami.

"Tak to teda asi na Zemi nie sme." - poznamenal jeden z tých, čo práve vystúpil z rakety.

"Musíme sa však s nimi zvítať." - dodal.

Vykročili im v ústrety.

FIGÚRKY

Bolo to už nesmierne dávno, čo sa sem dostali. Bolo to už strašne dávno, čo prileteli. Odkiaľsi z vesmíru. Ale nik z nich si už dávno nepamätal, odkiaľ. Teraz tu boli ľudia. Vykopávali a vyhrabávali ich jedného po druhom. Veľmi opatrne a veľmi starostlivo. A tí čo ich vyhrabávali, nevychádzali z údivu. Tých hlinených figúrok bolo všade neúrekom. A každá bola iná. Vedci si nad nimi lámali hlavy, ale vysvetlenie nájsť nevedeli. Až vtedy bol čírou náhodou jeden z vedcov pri tom, keď vykopali jednu hlinenú figúrku. Podobala sa presne naňho. Dlho ju držal v ruke a váhal, čo s ňou urobiť. Ani sám nevedel ako sa mu to podarilo, lebo sa to doposiaľ nepodarilo nikomu, ale zrazu niečo cvaklo a vo vzduchu sa objavil obraz. Na svoje veľké prekvapenie sledoval priebeh svojho života. Prebiehali pred ním všetky závažnejšie aj menej závažné udalosti z jeho života. V rýchlom slede. A zdalo sa mu, že sú chronologicky zoradené. Keď sa tento zvláštny záznam skončil, na okamih akoby visela vo vzduchu tma. Potom sa obraz bez rámu opäť rozsvietil. Vedec sa okolo seba rozhliadol. Bol sám. Sám s tým zvláštnym obrazom. Vo vzduchu bola teraz akási zvláštna bytosť. Vzdialene sa podobala na človeka. Na nesmierne ošklivého a zhrbeného človeka. Chvíľu na seba pozerali, napokon ten zvláštny človek prehovoril v jeho vlastnom jazyku:

"Vitaj, asi si to neuvedomuješ, ale raz budeš mojou kópiou. Po tom nešťastí čo sa ti prihodí. Ale vy všetci ste vlastne naše kópie. Keď sme sem prišli, bola Zem pustá, bez ľudí, a tak nám naša vláda dala príkaz, aby sme na tejto planéte zreprodukovali celú históriu našej planéty, vrátane všetkých jej obyvateľov. Vy všetci, od čias kedy sa na tejto planéte objavil prvý človek, ste našimi kópiami. Tí všetci čo tu žili, žijú a ešte len budú žiť, sú kópiami tých, čo jestvovali, jestvujú a ešte len budú jestvovať na našej planéte. Ale vy tu máte celkom inú atmosféru, a tak bolo treba vytvoriť ľudí nového typu. U vás by ľudia z hliny neprežili. A hoci si nič z toho, čo som ti teraz tu porozprával nebudeš pamätať, už navždy ti bude rezonovať v mysli, že Zem bola kedysi pustá, bez ľudí."

Obraz sa rozplynul. Vedec stál bezradne s figúrkou v ruke. Nič si nepamätal.

PRIŠIEL

Mal na mysli kozmický koráb, ale to tejto prostej žene vysvetľovať nemohol. Odchádzal.

DOŠTIČKY

KONTÚRY

Prikývla. Letmo ho pobozkala na tvár. Podali si ruky. Hoci Christiana Furlonga zvali, aby sa zúčastnil osláv novej Miss Universe, ospravedlnil sa a odchádzal. Zamyslene. Hoci vedel, že Laura Cohenová nikdy nikomu nepovie, o čom sa rozprávali, uvedomil si, že zrejme zlyhal. Po prvý raz sa totiž pomýlil. Nie, nepomýlil sa pri výbere Miss Universe. Bol si istý, že iba Laura Cohenová si titul právom zaslúžila, ale k hlbokému zamysleniu ho viedlo, že sa pomýlil v tom, že Laura Cohenová nebola z Proximy Centauri. Bol totiž presvedčený, že odtiaľ predsa len bola. A tak si bol istý, že jej titul Miss Universe skutočne právom náleží. Prikývol. Len tak pre seba, ako keby chcel o tom uistiť iba seba samého. Už bol spokojný. Odchádzal do svojho podniku. Pracovať. Zábavy podobného typu neboli nič preňho. Jeho životom bola iba jeho práca.

KAMENNÉ SCHODY

Noel Gallagher vstúpil do kozmickej lode. Nič iné mu totiž nezostávalo. Keď vstupoval do lode, obzrel sa. Ale kamenné schody ani tajomných mužov už nikde nevidel. Vchod do kozmickej lode sa za ním uzatvoril.

STRÁŽCOVIA

ODPAD

LASTOVIČKA

Jeho vztýčený ukazovák smeroval niekde k hornej časti jaskyne. A zrazu ju zazreli všetci. Bola tam. Lietala tam. Lastovička.

GULÔČKA

Ešte chvíľu pozerala do zrkadla. Čudovala sa, že písmená išli tak pomaly, že ich mohla kľudne čítať a že neboli obrátené, hoci sa pozerala do zrkadla. Zlatý pás okolo hrdla sa zúžil. Napokon zmizol celkom. Ešte chvíľu pozerala do zrkadla, ale nič sa už neudialo. Rýchlo utekala do kuchyne. Na stole neležal jeden zväzok bankoviek. Rozšírili sa jej oči od prekvapenia. Ležali tam totiž zväzky tri. A poriadne tučné.

NESMRTEĽNÍ

"Ďakujem ti. Za všetky. Nás sa už nikdy nezbavíš. Všetky budeme bývať tu na cintoríne, vo svojich hrobkách, ale hoci by si nás zasypal aj poriadnou vrstvou zeme, vždy vyjdeme na povrch. Ale vždy zostaneme iba s tebou, lebo ty si nás zachránil."

BÚRKA

Vystrel sa. Zasypala ho spŕška balvanov. Spravili mu vlastne náhrobok, hoci ho nikdy nik nenašiel. Ale ani sa ho nikdy nik neunúval hľadať.

FAREBNÍ

Vypol mikrofón. Bolo to jediné rozlúčenie. Vedel, že možno neprežije, ale im dal šancu prežiť tam dole na tej novej planéte, hoci nik z nich nemal šancu návratu na svoju rodnú planétu. Všetci si rýchlo obliekli ochranné obleky a vstúpili do atmosféry Zeme. Ich obrovské krídla na chrbtoch im umožňovali korigovať svoj let smerom dole na planétu Zem. Pristáli a hneď sa rozbehli do najbližších miest a dedín. Ľudia dole ich považovali za bohov a ochotne im dávali svoje dcéry za manželky. Mnohí z nich ich mali viacero, nie iba po jednej. Čoskoro sa začali medzi sebou vadiť, dopúšťali sa vzájomnej nevery, okrádali sa a zmocňovali sa manželiek svojich druhov. Vôbec si neuvedomili, že Yahonovi Wehovi sa napokon predsa len podarilo kozmický koráb opraviť. A už vôbec nevedeli, že ich činnosť sleduje. Krútil nad nimi hlavou a vôbec ich nechápal. Veď oni si len užívali a vôbec sa nestarali o to, čím boli poverení! Boli ako keby ich niekto pustil z uzdy. Yahon Weh zvraštil čelo. Vedel, že to musí urobiť. Namieril na obidve mestá, kde sa teraz sústredili všetci jeho ľudia. Obidve mestá zasiahol svetelnou guľou z dela na kozmickom korábe. Všetci jeho ľudia zahynuli. Domorodci z obidvoch miest začali utekať. Rozbehli sa do všetkých strán. Až keď Yahon Weh vedel, že sú všetci v bezpečí, nabil delo zvláštnym priesvitným nábojom. Vypálil ešte raz na obidve mestá. Zasiahol ich obidve naraz. A vtedy vytryskla zo zeme voda a začala zaplavovať celú krajinu. Yahon Weh si nemohol dovoliť, aby niekto našiel hoci aj zuhoľnatené telá týchto ľudí. Mali totiž ešte vždy na chrbtoch krídla.

FARAÓN

Obrátili sa a opäť sa chytili za ruky. Obaja majestátne vchádzali do paláca. Ani sa neobzreli. Ani len neusadli na tróny, vynesené pre nich von, pred palác.

VELVIČIE

HNEDÁ PLANÉTA

Joseph Hernand za ním iba pozeral, krútiac hlavou.

ČERVENÉ VÍNO

PLANÉTA ROBOTOV

"Práve preto, že tieto roboty sú nezničiteľné, sú strategicky najvýhodnejšie. Je to moja zbraň. Tajná zbraň, s ktorou spolu ovládneme celý vesmír. Cíť sa jeho pánom už teraz."

PAVÚCI Z KOZMU

Gestom im ukázal, aby sa vybrali k tomu obrovitému pavúkovi v strede čistinky. Veliteľ mávol rukou, aby ho jeho muži nasledovali. Homer Banks však zostal stáť. Muži utvorili rojnicu. So zbraňami pripravenými ku streľbe sa blížili k obrovitému pavúkovi. Homer Banks si v kľude vybral zo svojej batožiny silný vojenský triéder. Priložil si ho k očiam. Vojaci boli už takmer tesne pri pavúkovi. V tom okamihu zo stredu pavúka vyskočili menší pavúci. Ani zlomok sekundy nestačil žiadnemu z vojakov, aby zareagoval. Pavúci ich prehltli. Naduli sa. Každý z pavúkov, ktorý prehltol jedného vojaka sa rozdvojil. Vzniesli sa a prúdom sa nechali vtiahnuť odspodu do stredu obrovitého pavúka. Nohy pavúka sa podlomili. Pavúk klesol. Nohy sa zatiahli kdesi dovnútra pavúka. Pavúk prudko vyletel smerom hore. Homer Banks ešte vždy váhal. Na okamih jeho ruka s triédrom klesla. Visela mu voľne pri tele. Rozmýšľal. Opäť priložil triéder k očiam. Pomaly sa vybral do stredu čistinky. Dospel až k miestu, kde stál pavúk. Niečo mu obmotalo nohy. Cítil, že sa mení na pavúka. Neustále narastal. Cítil, ba teraz už vedel, že bude takým istým obrovitým pavúkom, ktorý tu bude čakať na ďalšiu obeť, aby potom vystrelil do vesmíru.

JEDINÁ MOŽNOSŤ

"Nuž, do práce!" - povedal pevne, hoci stiesnene.

OTVORENÝ PRÍSTAV

"Tak, a teraz už môžeme ísť, kde chceme. Možno si prišiel práve o všetky svoje úspory Ethan, ale nie o svoj život. Ale neboj sa, vedel som, že do toho pôjdeš so mnou, aj keď si nevedel o čo tu ide. Mám dosť pre obidvoch."

PANKRATION

Zaklopil sa mostík. Raketa odštartovala.

6.809 JAZYKOV

"Nuž, pustime sa do toho. Musíme naletieť na niektoré lokality a vypustiť tam tú háveď. Až sa akcia skončí, zídeme sa tu a môžeme túto planétu kolonizovať. To už sa s nimi budeme vedieť dohovoriť a oni nám za to budú ešte vďační a budú nás vítať ako svojich záchrancov a osloboditeľov."

PLANÉTA REBELOV

Nasledovala búrlivá diskusia, ale napokon bola celá Rada vesmíru vzácne jednotná. Všetci boli za. Všetci jeho návrh podporili. A s akciou sa ihneď začalo. Rokovanie Rady vesmíru nebolo tajné a každý ho rešpektoval. Mená všetkých rebelov boli verejným tajomstvom. Nik s nimi nevyjednával. Sami ani vlastne nevedeli, ako ich bleskovo pozatýkali a odviezli na planétu na konci vesmíru. Na planétu Z12. Ich osud už nikoho nezaujímal. Boli to len rebelovia, ktorí rozvracali zaužívaný poriadok a úzus.

JAŠTERY

O chvíľu pristáli. Pristátie prebehlo hladko. Keď vystupovali mali dojem, že pristáli na akomsi letisku alebo ploche vyhradenej na pristávanie. Nikde však nevideli žiadne lietadlá ani nič podobné. Iba on sám zostal v kozmickej lodi. Nevedel, čo sa s nimi stalo a netušil ani kde išli. Spojenie s nimi sa prerušilo veľmi rýchlo. Rozmýšľal, či sa má vybrať za nimi. Mykol plecom. V tom okamihu sa však mykol aj on sám. Celá kozmická loď sa zakymácala. Pozrel von. Celá loď bola obklopená obrovskými jaštermi. Už nepochyboval o osude svojej posádky. Bola len veľmi malá nádej, že prežili. Jašterom sa podarilo otvoriť loď. Vytiahli ho z nej. Nevedel, čo majú za lubom, ale keď ho na svojich širokých chrbtoch niekde odnášali, nebolo to až také nepríjemné. Dorazili k akýmsi zvláštnym stavbám. Pripadali mu ako hniezda termitov. Bolo ich tu však celé mesto. Dopravili ho k jednej z tých stavieb. K tej najväčšej. Vniesli ho dnu. A tam zbadal celú svoju posádku. Sedeli na obrovských vajciach. Vajciach týchto jašterov. Aj jeho doniesli k jednej kope vajec. Jemne ho na ňu usadili.

BLONDÍNKY

Pozerali na seba a obidvaja mykli plecom.

IHLICE

MASŤ

"Ja nie som ja. Ja som syn, syna Karola. Ale to nehrá žiadnu rolu. Karolovi sa to vtedy trocha vymklo z rúk. Aj s tou masťou, čo vám dal. Viem o všetkom. Lenže tá masť mala aj klonovacie účinky. Odvtedy sa všetky ženy rodia rovnaké a s tvojou tvárou. To by ale nebolo to najhoršie. Všetky sa totiž rodia hneď v tvojom veku."

VÍŤAZ BERIE VŠETKO

"A víťaz berie všetko.. všetko... všetko..."

MIKROČIP

Dlho na seba pozerali. Napokon prikývol.

JEHO MATKA

Prikývol. Pobozkal ju, ešte raz prikývol, ako keby sa chcel uistiť, že teraz už naozaj koná správne, a odchádzal. Pristál na tej planéte vo svojej súkromnej rakete sám. Vybral si túto raketu pre jednu osobu, hoci mali doma ešte zopár iných. Poznal jej manévrovacie schopnosti dokonale a vedel, že práve na ňu sa môže spoľahnúť. Keď pristál, ešte raz pozrel na všetky prístroje. Všetko bolo v poriadku. Pohodlne sa oprel v kresle pred ovládacím pultom, natiahol si nohy dopredu, zaklonil hlavu, vystrel ruky a nechal ich spočívať na ovládacích pákach. Zavrel oči. Mal dojem, že je to jeho posledný let. Mal dojem, že sa so všetkým lúči. Aj so svojou raketou. O chvíľu otvoril oči. Obzrel sa okolo seba. Ako, keby si chcel vryť do pamäti každý detail. Povstal. Pozrel na riadiaci pult a potľapkal ho obidvomi rukami. Odhodlane mykol hlavou a pobral sa k východu z rakety. Východ sa mu pomaly otváral. Stál váhavo pred ním, akoby bol pripravený uskočiť v poslednom okamihu, ak by tam zbadal niečo nepríjemné. Keď sa otvor východu celkom otvoril, to čo tam zbadal ho tak šokovalo, že ešte vždy váhal, či má vôbec opustiť svoju raketu. Kde až dovidel, všade stáli ženy. V dlhých zástupoch. To ho ale až tak nešokovalo. Šokovalo ho niečo iné. Všetky sa totiž podobali na jeho matku.

LEN OČI

V tom okamihu mu vybrali obidve oči a vytrhli jazyk. Už nikdy si na svojej píšťalke nezapískal. Zomrel. Jeho oči sa však ešte chvíľu hojdali vo vzduchu. Len jeho oči.

PRIŠLI ZNENAZDAJKY

SKOKANI

Otáľali, ale napokon uposlúchli. Kirk Reynolds vhupol do rakety, rýchlo zavrel vchod a odštartoval. V duchu si hovoril, že sa tejto planéte už navždy zďaleka vyhne.

PERLA

"Tá perla mi totiž slúži, aby som si mohla prečítať hocičie myšlienky."

PLANÉTA ZLA

A NIE SÚ VIDIEŤ

"To je práve to kritérium, podľa ktorého sú vyberaní. Oni totiž nie sú vidieť. Oni totiž nie sú odtiaľto. Oni sú totiž natoľko flexibilní, že jednoducho musia vyhovieť našim kritériám. Dôležité je, že nie sú zo Zeme. A nie sú vidieť."

METEORIT

A zrazu boli obaja nesmierne šťastní, plní vitality a elánu ako vo svojich tridsiatich rokoch.

TO NAJLEPŠIE ZO ZEME

Aj potom si popodávali všetci ruky a nasledovali ho do budovy obďaleč.

NEHODA

"Vydávam nový rozkaz. Nebudeme pristávať na Zemi. Nie je už koho zničiť. Všetci pri tej potope sveta zahynuli. Odlietame!"

POSLEDNÁ ŽENA

"A začneme tu, na Zemi." - dodal.

NÁVŠTEVA

Prikývol. Kým zomrie, musel však ešte zariadiť niekoľko maličkostí.

VEĽVYSLANEC

Podal si ruku s prezidentom Zväzu planét. Odchádzali k tomu čudnému vesmírnemu korábu. Keď k nemu došli, ešte raz sa obrátili a zamávali. Všetci traja. Odleteli. Odleteli k známemu koncu vesmíru.

WHISKY

Rozhliadol sa. Nikde nikoho nebolo. Pokrútil hlavou. Nalial si ešte jeden pohár tej najlepšej whisky a vypil ho na ex.

PLANÉTA LIMBO

"To sú oni. Žijú krátko, ale sú to len deti. Ich cyklus života je od kukly k detstvu a potom sa znova zakuklia, ale tieto ich zámotky musíme teraz promptne dopraviť na Zem."

PRISTÁTIE S NEHODOU

Obidvaja sa zasmiali. Chytili sa okolo pliec a odchádzali spolu. Poznali sa už dávno. Gordon Lemmer bol kozmický pilót, ktorého sem poslali pred ním. Takisto za trest. Aj on spôsobil svojim, a teda aj Williamovým veliteľom "drobnú" nepríjemnosť, pri ktorej prišli o kopu peňazí.

EPILÓG