Table of Contents

VĚNOVÁNÍ A PODĚKOVÁNÍ

Kapitola první - Osudové rozhodnutí

Kapitola druhá - V šoku

Kapitola třetí - Den první

Kapitola čtvrtá - Den druhý

Kapitola pátá – Den třetí

Kapitola šestá – Den čtvrtý

Kapitola sedmá - Den pátý

Kapitola osmá – Den šestý

Kapitola devátá – Den sedmý

Kapitola desátá – Den osmý

Kapitola dvanáctá – Boj pokračuje

Kapitola třináctá – Vysvětlení

Kapitola čtrnáctá – Rozloučení

ZELENÉ PEKLO

PETT GRY

Grafická ilustrace: Pett Gry

Technická spolupráce: Murcin Milan, Franko Štefan

Edice: MEA 2000 o. z. - Mladá Éra Autorov nového tisícročia

© Autorská práva vyhrazen

ISBN 978-80-560-0286-5

VĚNOVÁNÍ A PODĚKOVÁNÍ

Z lásky k rodnému kraji mého tatínka Břetislava Coufalíka z vesničky Hustopeče nad Bečvou, ke krásné a milované řece Bečvě, i k lázeňským Teplicím nad Bečvou, kde jsem trávila čas u dědečka v době, kdy ještě fungovala vápenka.

Před našimi okny vedly maličké koleje a vláček dopravoval ve zvláštních vyklápěcích vagóncích vypálený vápenec na nádraží. Mašinka, řeka a velmi často navštěvované jeskyně a propast, byly ráj, pro malé, zvídavé dítě s plnou hlavou fantazie. … Nemůžu jinak, než zasadit svůj příběh právě do tohoto prostředí,

vaše Pett Gry

Zvláštní poděkování Sabině, Martině ( Destiny ) a dalším přátelům, bez kterých by tento příběh nevznikl v takové podobě.

PS : Thank you Johnny

Kapitola první - Osudové rozhodnutí

Supící vlak vjíždí do malebného údolíčka. Po jedné straně příkrá stráň pokrytá lesem a v okénku se míhají kmeny jednotlivých stromů. Z druhé strany je výhled na krásnou řeku, která se vine údolím zalitým sluncem. V jednom místě oba břehy spojuje klenutý most, který vede do lázeňského městečka, plného pohody a klidu. Po obou stranách řeky vedou upravené cestičky, které vyzývají hosty k procházkám. David ví, že vlak bude za chvíli ve stanici. Rychlík pokračoval v cestě, lidé, kteří společně vystoupili, se rozešli každý svou cestou a na nádraží zůstává jediný muž, který se zvědavě rozhlíží. Střední věk, štíhlá, vyšší postava oblečená do sportovní tmavošedé bundy s oranžovými pruhy na bocích a lemováním kolem velkých kapes se zipy. Tmavé kalhoty a pevné, pohodlné, turistické boty. Mírný větřík si pohrává s tmavými polodlouhými, mírně zvlněnými vlasy, lemující pravidelný obličej. Pevné rysy a hezky vykrojená ústa na hladké tváři, kdykoliv ochotná k úsměvu. Velké, hnědé a pozorné oči mají hloubku a dodávají sympatickému muži jiskru. Stále stojí jen několik kroků od kolejí a rozhlíží se. Nejprve se otočil k příkrému svahu. Tam někde nahoře se nachází místní zvláštnost. Propast, která je nejhlubší v Evropě a dost možná i na světě. Muž vrací svou pozornost k nádražní budově, za níž vede silnice a pak už je řeka a na druhém břehu cíl jeho cesty. Dál se nezdržoval, přehodil si sportovní tašku přes rameno a vyrazil. Prošel nádražím, přes silnici a ví, že se musí dostat k mostu. Ze dvou možností, jak se k němu dostat, si vybral chodník podél řeky. Vzpomíná, co o ní slyšel od přítele a zjišťuje, že říkal pravdu, když tvrdil, že voda v ní je opravdu velmi čistá. Pohled na poklidnou vodní hladinu vykouzlil na Davidově unavené tváři úsměv. Kráčí kolem půvabného toku a vzpomíná, jak se sem vlastně dostal.

Měl v poslední době hodně práce a cítil se vyčerpaný. Odcestovat někam daleko na dovolenou se mu nechtělo a navíc si mohl vzít volno jen jeden týden. Na vyhřáté pláži by si jistě odpočinul, ale kdyby odjel k moři, čekala by ho únavná cesta a ještě by si tím zkrátil volné dny. Dobrý přítel, se kterým se viděl po delší době, se nedávno vrátil právě odtud a nesmírně si pobyt pochvaloval, když se vrátil spokojený a plný energie. David podlehl vyprávění a rozhodl se, že si pojede oddechnout právě sem. Přítel mu navíc všechno zařídil, takže se vlastně nemusel o nic starat. Měl za úkol jen sednout do vlaku a dopravit se na určené místo. V zamyšlení se dostal až do blízkosti klenutému mostu. Stačí po něm přejít a najít vilku, která se jmenuje Božena. Moc se mu to pojmenování líbilo už od začátku. Jistě, všechny hotely mají své názvy, ale tohle jsou lázeňské ubytovny a každá má ženské jméno. A Boženka byla jeho babička. Zamyšleně se zadíval na druhý břeh. Tam někde ve svahu, v jedné z budov, na něj čeká malý pokojík. Vrátil svou pozornost k řece. Byla průzračná, rovné kamenité dno bylo dobře vidět a zdálo se, že všude je hloubka sotva po kolena, jen u jeho břehu byla hlubší. Ve vodě se proháněly ryby, a pod mostem se hejno kachen pralo o každé sousto, které jim lidé házeli dolů. Než přešel na druhou stranu, zaměřil se na nábřeží proti proudu řeky a zvědavě si ho prohlížel. Tam někde, kousek za budovou, na kterou se zrovna díval, má být vstup do jeskyní. David se těšil na odpočinek i na prohlídku podzemních prostor a propasti. Taky má domluveny nějaké léčebné procedury a ví, že na recepci dostane jejich harmonogram. Přestal se rozhlížet s přesvědčením, že na vše bude mít času dost, a začal spěchat. Vilku našel snadno. Personál byl milý a ochotný a příchozí za chvíli v útulném pokoji odložil své zavazadlo na křesílko, a když se v koupelně opláchl, pohodlně se svalil na postel. Celému svému tělu dopřál nejprve dlouhé protažení a začal si zvědavě číst kartičku s údaji. Stáhnul obočí, protože se do jeho nitra vkradlo trošku nespokojenosti. Zjišťuje, že masáže, bublinkové koupele a různé zábaly má další tři dny naplánovány tak, že nebude mít ani celý půlden volný pro sebe. Chvíli nad tím přemýšlel a pak položil kartičku vedle sebe na polštář. Nevadí! V duchu hodnotil veškerý naplánovaný čas. Pro dnešek má volno a na konci pobytu mu budou zbývat ještě dva dny, aby se porozhlédl po okolí. Mezi procedurami půjde na procházky a snad zbude dost času i na jeskyni, nebo ji navštíví v průběhu těch posledních dvou dnů. Každopádně si užije klidu dost a dost. Znovu se důkladně protáhl, založil si ruce za hlavou, zrak zabodl do stropu a s úsměvem vzpomínal, jak všechny upozorňoval, že pro ně bude týden ztracen. Mobilní telefon vypnul už ve vlaku, svůj nerozlučný notýsek nechal doma, a pokud bude třeba, použije hotelový počítač, nebo přinejhorším, zapne mobil. Tam má taky přístup k internetu, i když ho moc nevyužívá. Všehovšudy má s sebou jen svou oblíbenou hudbu. Znovu se protahuje a lenoší na lůžku a sám sebe přemlouvá, že by si měl vybalit, když dostal nápad a rázem je na nohou. Ven půjde hned.

Propast je jen kousek nad železniční stanicí. Po cestě vlakem se rád projde a protáhne si nohy, unavené z dlouhého sezení ve vlaku. Navíc, dnes je venku opravdu krásně, a pokud se splní předpověď počasí, tak ke konci pobytu by mělo i zapršet, nebude tedy na nic čekat. Mezi věcmi si našel svůj oblíbený malý fotoaparát, na zkoušku si vyfotil pokojík, oblékl si znovu bundu a vyrazil ven. Vybalí si později. Když zamykal dveře, vyběhly z vedlejšího pokoje tři děti a o něčem se spolu na chodbě dohadovali. David je chvíli pozoroval a pak se nad nimi musel usmívat. Sourozenci se přeli o čokoládu a rozdělit jednu tabulku na tři stejné části, byl pro ně nadlidský úkol. Napadlo ho, jak jen to měl v dětství jednodušší, když se dělil s bratrem vždy na půlku. Zamířil chodbou ke schodišti, na jejímž konci zářilo velké okno, kde slunce propouštělo paprsky přes záclonu a vytvářelo světelné šípy. Nádhera. Nezvyklá podívaná zastavila muže v chůzi a už vytahuje foťák z kapsy a zvěčňuje si sluneční hru několika snímky. Venku si zálibně prohlíží vilku a přidává další obrázek i s nápisem Božena. Kráčí pomalu stejnou cestou, kterou sem přišel a pozorně se rozhlíží. Upravený trávník, ošetřované keře i květiny a všude panuje takový klid. Nejezdí tady auta, lidé nikam nespěchají, procházejí se, nebo posedávají na lavičkách. Všimnul si, že někteří mají v rukou pohárky a upíjejí místní léčivou kyselku. Za okamžik David uviděl jeden pramen, který byl hned blízko mostu. Vystavěný kruhový altánek s přístupem ze všech stran a uprostřed fontánka s kyselkou.

„Vůbec jsem si toho nevšiml.“ – pomyslel si v duchu.

„ Až půjdu příště, taky ochutnám.“ – sliboval si a chvíli litoval, že si nevzpomněl dříve a nemá u sebe žádnou nádobku.

Jen vkročil na most, léčivá voda byla zapomenuta. Prohlédnul si detaily, podíval se přes zábradlí do čisté vody, ve které znovu zahlédl velké ryby, a zálibně se rozhlížel po okolí. Krásné údolíčko! Najednou ho upoutal záblesk. Otočil hlavu a zadíval se tím směrem, ale nic neviděl. Sotva se pohnul, záblesk se objevil znovu. David si chvíli hrál a přenášel váhu z jedné nohy na druhou a zjistil, že od nějaké prosklené budky se odráží sluníčko. Však se podívá, vždyť kolem toho půjde. Cestou od vlaku sem, šel kolem řeky, tak teď zvolí trasu kolem silnice. Přešel most a dal se k zastávce. Alespoň si předtím myslel, že světelná prasátka má na svědomí zastávka autobusu. Když však přišel blíže, viděl, že tam stojí malý stánek s občerstvením a suvenýry a sluníčko si pořád pohrává a vrhá červené odlesky. Zastavil se u malého výkladu a zjistil, že paprsky se odrážely od skla a červený nádech získaly od lesklého obalu čokoládové tyčinky. Tak čokoláda? S úsměvem si vzpomněl na tři děti z vedlejšího pokoje. Najednou se rozhodl a přistupuje k okýnku s požadavkem tří čokoládek a ukazuje prstem do výkladu.

„Snad nebudou rodiče nic namítat a dětem udělá jistě radost.“ – zaháněl v duchu pochybnosti.

Dívka, která obsluhovala, se na něj mile pousmála:

„ Za sklem máme jen obaly, jinak uchováváme všechny podobné dobroty v chladu. Velmi nám záleží na spokojenosti zákazníků….. a mimochodem ….“ - malinko uznale kývla hlavou - „ Dobrá volba. “

„ Opravdu?“ – reagoval David – „Je ta dobrota nějak výjimečná?“

Mladé prodavačce se líbil zájem zákazníka a ochotně vysvětlovala:

„Áno, pro mě velmi. Ale proto to neříkám, i lidé si ji moc chválí.“

David se rychle rozhodnul:

„Tak víte co, přidejte mi tam ještě dvě. Ať ochutnám i já, ty tři jsou pro děti.“ – vysvětlil a začal být na původ dobrůtky ještě zvědavější, tak se ptal dál.

„A pro vás má tahle konkrétní čokoláda nějaký větší význam?“

Dívka souhlasně pokývala hlavou.

„Ano má. Tyhle tyčinky vyrábí jeden místní cukrář pro zpestření své práce. Je to podle starého předpisu, který našel v kuchařských poznámkách své babičky. Ten recept je starý už více než 90 let a ještě je vylepšen o kvalitní smetanu od jednoho plemene krav.“

„Jsem ohromen. “ – přiznal se David – „ ještě nikdy jsem neochutnal čokoládu, o které bych tolik věděl. Teď by mě ovšem zajímalo, jak to všechno víte vy.“

Prodavačka se zvonivě rozesmála:

„Ten cukrář je můj dědeček. Já mu občas vypomáhám ve výrobně a občas i na naší malé farmě, kde tyto malé kravky chováme. Znám je podle jména úplně všechny.“

„A nebojíte se?“

„Jsou moc hodné, není třeba se jich bát. Jsou zvyklé, že se s nimi pomazlím a přinesu každé něco dobrého, … třeba jablíčko.“

Kupující se zazubil a odpočítával peníze:

„Tak a teď už vím, proč dávají tak dobré mléko.“

„Složení mléka je ovlivněno hlavně plemenem a pak krmením. Dostávají jen to nejlepší.“

„Věřím vám.“ – potvrdil David a díval se, jak prodavačka ukládá čokolády do sáčku.

„Jednu pro štěstí. “ - řekla a přidala do pytlíku ještě jeden kousek.

Pečlivě k sobě přitiskla vrchní spoj, prsty ho ještě jednou překontrolovala a podala sympatickému zákazníkovi.

„Mám opravdu vzácnou čokoládu, můžu k ní mít ještě fotku?“

Dívka se začervenala, ale přikývla a nechala se vyfotit. David odcházel od stánku s dobrou náladou.

„Jestli jsou všichni takhle milí, bude tady parádní odpočinek.“ – pomyslel si, strčil sáček do kapsy a zatáhl zip.

Zamířil dál podél silnice, prošel kolem nádraží a ocitl se na úpatí svahu. Pohledem sledoval klikatící se cestičku, až se mu ztratila mezi stromy. Pohodil hlavou, zamířil nahoru a povzdechl si:

„Takový kopec, jo?“

Dobře věděl, že ho tady čeká stoupání. Vždyť mu už přítel vyprávěl o prudkých serpentinách, taky o plůtku kolem a vyšlapané stezce, kde se dá lehce zakopnout o vyčnívající kořeny nebo kameny. Do kopce se téměř každý člověk trochu zadýchá a David není výjimkou, ale pokud mu to stromy dovolují, rozhlíží se kolem. Už za tratí si připravil foťák a postupně udělal několik obrázků. Byl zhruba uprostřed svahu, když ho překvapil rachot. Leknutím strnul, oči zpozorněly, ale hned potřásl hlavou. Vlak.

„To by jeden neřekl, jak je to slyšet … jako by jel přímo za mnou.“ – říkal si v duchu a pokračoval ve stoupání.

Právě přemýšlel, jak může být vysoko, když se stezka rozšířila a objevilo se zábradlí. Zaradoval se, že dorazil na místo a přidal do kroku. U zábradlí, je ale poněkud zklamán. Tolik námahy a dívá se jen na díru v zemi. Nic moc! Rozhoduje se, že si propast prohlédne ještě z jiné strany. Kráčí kolem zábradlí a snaží se dohlédnout co nejníže, ale vidí jen skalnaté okraje a spád dolů, na dně je nazelenalé jezírko, zčásti pokryto loňským listím. Moc vábně tedy nevypadá. Osamocený muž procházky ale nelituje, je tady klid, vítr šumí v korunách stromů a někde v dálce je slyšet traktor. Vítá, že je tady sám, žádní lidé, nikde ani živáčka a všechno je tak uklidňující. Dorazil k informační tabuli a konečně se dozvídá, co je tady opravdu tak zajímavého. Propast je rarita, skrývá množství zatopených chodeb a speleologové z celého světa zde provádějí výzkumy. Zatím je zmapováno jen část těchto podzemních prostor a to do takové hloubky, že se tím řadí jako nejhlubší propast v Evropě, a protože nikdo nemá tušení, kde se nachází dno, možná i na světě. V minulosti při odběru vzorků vody v laboratoři našli stopy prvku, který se běžně nevyskytuje. To přispělo k hypotéze, že může existovat spojení i se zemským magmatem. Teplota vody kolísá mezi čtrnácti a dvaadvaceti stupni.

„Páni!… Hotové lázně.“

Také čte, že v členitých stěnách a skalních výstupcích propasti hnízdí dva druhy ptáků. David se odvrátil od informační tabule a už na tu “díru“ v zemi pohlíží jinýma očima. Obchází ji, přemýšlí nad tím, co si zrovna přečetl a nakukuje dolů, aby dohlédl co možná nejníže. Na povrchu jen kus skály a v podzemí fascinující svět. Najednou se příšerně lekl! Těsně před ním vzlétl pták, který hledal na zemi potravu, hlučně zamával křídly a vznesl se. Vylekaný muž se rychle vzpamatoval a okamžitě lituje, že si opeřence nevšiml a nemohl si ho pořádně prohlédnout. Sleduje ho tedy nad propastí, kterou šedý pták obletěl dvakrát dokola a zmizel ve skalní stěně. Davida popadla zvědavost. Jeho mysl se soustředí jen na to, aby určil, jestli je to jeden ze dvou druhů, které tu hnízdí a usmyslel si, že ho musí vidět. Možná se mu poštěstí spatřit nejen jeho samotného, ale i hnízdo. A bez rozmýšlení přelezl zábradlí. U okraje byl velmi opatrný, nešel až ke hraně, jen se naklonil a hned mu bylo jasné, že z místa, kde stojí, nic nezjistí. Zvedl hlavu, pozorně se rozhlédl a zamířil na jiné místo, o kterém si myslel, že bude k pozorování mnohem vhodnější. Po krátkém pátrání očima ve skalní stěně, hnízdo opravdu uviděl. Okamžitě ho napadlo, že si udělá aspoň jednu fotku a sáhl do kapsy. Důmyslně ukryté hnízdiště se starostlivým opeřeným rodičem, který barvou téměř splýval s okolní skálou, si přece nemůže nechat ujít. Bude to jistě krásný a zajímavý snímek. David si připravil fotoaparát, chvíli si pohrával s objektivem, a když se mu v zorném poli objevilo hnízdo ve skalní trhlině a z něj vykukovala ptačí hlavička, která se pozorně rozhlížela kolem, na jeho tváři se objevil úsměv.

„Příroda je nádherná.“ – pomyslel si.

Na okamžik sklonil přístroj, aby místo které si vybral, překontroloval pouhým okem a znovu se zadíval na display. Opeřence na hnízdě si ještě více přiblížil a zmáčkl spoušť. Pro jistotu ještě jednou. Davidovi září oči ze spokojené tváře a s úsměvem na rtech kontroluje první obrázek, který se nezdá dost ostrý a zatváří se zklamaně, protože druhý je naprosto stejný. Muže na okraji propasti neopouští nadšení. Pohlédl dolů pod sebe a zhodnotil situaci, uviděl v hloubce zelenou vodu s tlejícím listím, ale k nebezpečnému okraji mu ještě zbývá jeden krok. Dál už pro jistotu nepůjde. Znovu přichystal fotoaparát a udělal tedy ještě jednu fotku. A hned si ji také prohlíží, je si jistý, že teď už bude snímek perfektní. Jeho oči se pozorně zadívaly na zhotovený obrázek a udělal jen maličký krůček stranou. Jen pootočení těla. Byl to bezděčný pohyb! Chtěl zabránit slunci, aby mu svítilo na display. Za tuhle neopatrnost zaplatil ztrátou rovnováhy. Úlek, který se okamžitě dostavil, mu znemožnil bleskově zareagovat. Svaly v celém těle ztuhly jen na okamžik a srdce se prudce rozběhlo, jako by chtělo vyskočit z hrudi. Ve vyděšené tváři se pootevřela ústa, ale nevydala ze sebe ani hlásek. Fotoaparát vypadl z křečovitých prstů a zůstal na hraně srázu, ale kdo by se o něj v takové situaci staral. Jedna noha podklouzla, na zlomek času zůstala ve vzduchu, aby následně propadla dolů. Samotný pád nevypadal ze začátku nijak tragicky. Muži nahoře sice podklouzla noha, ale stěna skály nespadala přímo dolů, jen se stupňovala a pod první hranou nebyla ještě ani tak prudká. Shodou nešťastných okolností, a tím, že se David ještě pootočil, však spadl na záda a po hlavě klouže dolů. Tím si znemožnil jakoukoliv záchranu a ruce jen bolestivě a marně prohrábly hromádku listí a jehličí, kterou tam nafoukal vítr. Než se tělo dostalo na další, už prudší stupeň, přece jen se podařilo Davidovi sevřít pevně do dlaně nějaký malý keřík, který dokázal živořit v nevelké puklině, zanesené půdou. Tato chabá naděje drží horní polovinu těla nešťastného muže. Když se na jedné straně objevila opora, trup se sesunul k té druhé a zatímco hlava se na okamžik zastavila na místě, nohy nešťastníka se objevily nad propastí. David napjal svaly na paži a přitáhl se. Tento pohyb ho přetočil na břicho, a jakmile na keříku spočinula jeho celá váha, vytrhnul se i s kořeny. Drobný kmínek nemohl udržet váhu padajícího muže. Ten ho však dál svírá křečovitě v dlani. První pád byl krátký. Nohy narazily tvrdě na skálu a sklouzly přes poslední ostrou hranu. David měl strach, v jeho očích byla vidět panika, vnímal přes oblečení nerovnosti i poslední výstupek, bolest ale ne. Zatím! Naposledy pod jeho tělem projel ostrý kámen na samém okraji propasti, který mu roztrhl bundu na hrudi a pak nešťastník pocítil ostrou bolest od čelisti, přes celou tvář, až ke spánku. Oči se bolestně přivírají a vyděšený obličej, na kterém se objevil hluboký krvavý šrám, se vzápětí propadá do hloubky. Jedna ruka pořád svírá keřík a prsty druhé se marně snažily zachytit pevného bodu. Drásány kameny také zmizely za hranou srázu. Pád do propasti trval neuvěřitelně dlouho. Bezmocné tělo mířilo k hladině a nad ním se pomalu snášely hnědé a pokroucené listy stromů, stržené s sebou, a obláček prachu. David stále křečovitě držel vytržený kmínek, stažené hrdlo nevydalo jediný hlásek a hlavu měl úplně prázdnou, bez jediné myšlenky. Nakonec se přece jen jedna objevila:

„Jak dlouho to ještě může trvat?“

Odpověď dostal téměř okamžitě. Nohy se dotkly hladiny a muž zmizel pod vodou, aniž by se stačil pořádně nadechnout. Náraz o hladinu byl příliš tvrdý. Tak tvrdý, že nešťastník ztratil okamžitě vědomí. Šplouchnutí se odrazilo od skalních stěn a neslo se vzhůru jako ozvěna. Loňské listí pomalu usedalo na rozvlněnou hladinu. Polekaní ptáci vylétli s křikem nad propast, aby se po několika kruzích uklidnili a vrátili na svá stanoviště. I hladina jezírka se pomalu uklidňovala. Voda se už jen mírně pohupovala, když se z hlubiny vynořil vytržený keřík. Za chvíli pohyb hladiny ustává a znovu se všechno noří do hlubokého ticha, které je tak typické pro toto místo.

Kapitola druhá - V šoku

Když se nad Davidem zavřela hladina, byl už v bezvědomí. Bezvládně se nořil do tmavé vody. Prsty povolily sevření, zmrzačený kmínek opustil tělo … a začal stoupat k šedému světlu. Voda v propasti je nehybná jen zdánlivě. Propojený, zatopený a nekonečný labyrint chodeb má i své skryté proudy a jak muž klesal, proud ho vtáhnul do široké chodby. Pokud se někdo v jezírku utopí, není žádná šance, že by se jeho tělo našlo. Speleologové sice propast navštěvují a postupně se snaží objevovat další neznámá místa, ale bezedný labyrint není ještě zdaleka prozkoumaný. Mrtvý člověk může být kdekoliv. Když termální voda začala bezvládného muže unášet, narazil na stěnu chodby a odloupnul z ní několik plátků usazenin, které začaly klesat. David nejprve sevřel znovu pěst, ve které držel keřík a pak otevřel nepřítomné oči. Trvalo jen okamžik, než si uvědomil, v jaké situaci se nachází a jeho oči, které zírají do černé vody, zachvátila panika. Pudově udělal dvě tempa nahoru, ale narazil do stropu chodby. Kde to sakra je? Jak se dostal do zatopené místnosti? Díky otázkám, které mu vyvstaly v mysli, si uvědomil, že někam padal. Od toho byl jen krůček ke světlé vzpomínce. Už ví! Byl v lázeňském městečku, šel se podívat na propast, uklouzl, spadl dolů, kde pod hladinou je množství zatopených chodeb.

„Je ztracen?“ – v hlavě mu vířily zoufalé myšlenky.

Plíce se dožadovaly vzduchu a David začal litovat, že vůbec přišel k vědomí.

„Mohl jsem se bezbolestně utopit hned, ne teď bojovat!“ – pomyslel si hořce.

Přece jen se snaží plavat chodbou, kterou nevidí. Jeho ruce ohmatávají před sebou a po stranách prostor, ve kterém se nachází a více se kupředu jen posouvá, než skutečně plave. Když už nedostatek vzduchu došel ke kritické hranici a muž se začal topit, narazil u stropu chodby na vzduchovou kapsu. Plíce do sebe okamžitě a ochotně vtáhly vzduch. David však vykašlával vodu, která se mu tam už dostala a plyn v ní obsažen, mu bolestně rozpínal plíce. Když kašel a dávení po chvíli zvládnul a dýchání se uklidnilo, hodnotil svou situaci. Vzduch byl vlastně v malém, úzkém prostoru nad hladinou. Kolem však nebylo ani tolik místa, aby dostal ramena nad vodu. Po chvíli snažení se mu podařilo aspoň zvednout ruku nad sebe, ale zůstala v prostoru. Nad hlavou ovšem v malém průměru nahmatal zužující se komín. Dutina ve skále nebyla moc velká a neskýtala záchranu, jen zase na chvíli odsunula nevyhnutelné. David si uvědomuje, že ve vodě stejně dlouho nevydrží, už teď pociťuje, jak omdlévá. Přemýšlel, jestli se dostane zase do jezírka, když se pokusí plavat zpět. Při této myšlence se zahleděl do černé vody a zdálo se mu, že na jedné straně prosvítá světlo. Zaradoval se! Není tedy úplně ztracen, není hluboko v podzemí. Buďto je blízko jezírka, nebo jen podplaval nějakou skálu a teď se dostane ven. Když vidí denní světlo, musí být na povrchu. Ať už je to jak chce, je nutno něco podniknout! Teď hned!

David má obavy, že jeho tělo je už tak vyčerpané, že nebude schopen plavat. Ovšem naděje mu vlila do žil poslední síly. Několikrát se zhluboka nadechl, naposledy tak dlouze, jak jen to šlo a odhodlaně ponořil hlavu znovu do vody. Bublinky mu zavířily kolem uší. Strach o život už nepociťoval. Přece se blíží k záchraně. Několik metrů ještě ohmatával stěny kolem sebe a opatrně se kolem nich posouval. Pak se před ním začalo objevovat stále více světla. Dokonce byly vidět i stěny zatopené chodby a dalo se plavat. Jen několik temp a Davidova hlava se zase objevila nad hladinou. Zhluboka se nadechl a rozhlédnul se. Vidí vysokou, ale úzkou jeskyni, která navazuje na vodní hladinu. David teď nemyslí na nic jiného, než jak se co nejdříve dostat z černé vody. Podařilo se mu to celkem bez námahy, protože dno jeskyně se svažuje až pod hladinu. Vyškrábal se po kluzké skále až k suchým kamenům a je nesmírně rád, že už není v zajetí bublavé vody. Najednou pociťuje chlad, zimou a napětím mu drkotají zuby. Voda z něj crčí a on má jen jediné přání, dostat se co nejdříve ven a vidět nad sebou nebe. Ale stojí a dlouhou chvíli se nehýbá z místa. Jeho mokrý obličej vyjadřuje jen úžas. Oči doširoka rozevřené, zírají před sebe. Z pootevřených úst se ozývá drkotání zubů a v jeskyni se zvuk znásobuje. Ze zplihlých vlasů mu kape voda a po celé tváři se mu táhne krvavý šrám. Rána, i když trochu krvácí, naštěstí není moc hluboká, ale kolem okraje je kůže roztrhána na cáry. Není to jako čistý řez, který by se při troše štěstí sám zacelil. Ztracený muž však bolest nevnímá. Stojí jako zkamenělý, ze šatů mu stéká voda, celý se třese, poškrábané ruce má zaťaté v pěst a nevěřícně se rozhlíží po jeskyni. Je deset kroků široká a stáčí se do oblouku, vysoký rozeklaný strop se místy ztrácí ve tmě. Všude, kde je nějaký výklenek, se objevují krápníky. Směřují dolů, stéká z nich voda a tam, kde dopadají nesčetné kapičky, se z vlhkého lůžka zvedají jiné krápníky, pro změnu směrem nahoru. Některé už se na své cestě setkaly a místo krápníků vytvořily sloupy. Úchvatná podívaná. David docela zbytečně doluje v paměti, jak se které nazývají. Jedny jsou stalag …… stalagmity a druhé stalaktity, ale které jsou které, to si vždycky pletl.

A není to jedno? Dno jeskyně se směrem k zatopené části svažuje. Kde to terén dovolil a vytvořil prohlubně, tam se drží voda v mělkých miniaturních jezírkách, plných usazených minerálů. Veškerá vlhkost, kapičky vody se spojují v čůrky a pomaličku stékají do termální černé vody. David sledoval očima, jak si sotva viditelný pramínek pomaličku razí cestu mezi ostrým kamením a mizí v té děsivé hlubině. Oči se mu najednou rozšířily hrůzou a cítí nepřekonatelný strach. Vyděšeně ustoupil ještě několik kroků do nitra jeskyně. Na ostrých kamenech ztratil rovnováhu a uklouzl, ale okamžitě byl na nohou a pro jistotu udělal ještě krok. Znovu cítil, jak ho svírá vodní živel a jeho plíce se marně dožadují vzduchu. Znovu cítil, jak mu voda vniká do útrob a snaží se ukončit jeho život. Cítí, jak se celé jeho tělo třese a v tuto chvíli není schopen určit, jestli zimou, nebo obrovským vypětím, které prožívá. Bolest ovšem nevnímá žádnou. Potřesením hlavy zaplašil hrůzné myšlenky a rozhlíží se dál. Strop jeskyně není možné s jistotou určit. Na několika místech se zvedá do výšky, aby se na jiných snižoval a na jednom místě se přiblížil ke dnu natolik, že u jedné stěny, pokud by tím místem chtěl člověk projít, musel by se sehnout. Zatímco, kdyby se postavil k protější stěně, má nad sebou ještě spoustu místa. Z velké části stropu visí množství bílých tenkých krápníků, jako záclona. Na rozdíl od těch prvních z nich nestéká voda. Dno, stěny jeskyně i její strop jsou jako by rozervány a všude vyčnívají ostré kameny. Nikde není kousek rovného místa. Tato neskutečná podívaná nutí člověka si uvědomit, jak je nicotný. Jak nic neznamená v porovnání s přírodními silami, které v dobách dávno minulých vytvořily tuto jeskyni a celý labyrint chodeb. Byla by to opravdu kouzelná podívaná, kdyby se sem David nedostal tak drastickým způsobem, a kdyby na ní nebylo něco divného. Z jeskyně na první pohled nevedl žádný východ, jak se nešťastný muž předtím mylně domníval. Byla jistě hluboko pod povrchem a to, co považoval za světlo, bylo ve skutečnosti něco, co svítilo zeleně ze všech stěn, části dna i na nižších místech stropu. Jak si stačil všimnout, výš už se zelený povlak nevyskytoval. David pro tuto chvíli není schopen reálně uvažovat. Mokrý, vyděšený a otřesený má jediné přání. Dostat se co nejdříve ven. Ven, na čerstvý vzduch. Ven, kde bude šumět listí na stromech. Ven, kde budou slyšet ptáci, a v dálce zahouká vlak. Ven, kde člověka obklopí záře paprsků sluníčka a nutí každého přivírat oči. Musí se dostat ven, i kdyby tam zrovna zuřila bouře a padaly z nebe kroupy. Poprvé si David sáhl na zraněnou tvář, která se tím dotykem zkřivila bolestí. Poprvé si uvědomil, že ho nebolí jen šrám na obličeji, ale také záda a noha. Udiveně na ni pohlédl. Neměl žádné viditelné zranění, a přesto bolest vystřelovala od lýtka nahoru. Zkusil nohou pohnout a udělal opatrný krok. Všechny svaly poslechly a nezdálo se, že by měl polámané kosti. Při téhle myšlence postupně rozhýbal všechny končetiny a krk. Sehnul se do předklonu a zase se narovnal. Pomalu se nadechl, tak zhluboka, jak to jen šlo. A ulehčeně si oddechl. „Žádná zlomenina.“ - což se jeví po takovém pádu jako zázrak. Bolest jistě pochází z pohmožděnin a ty mu nesmí zabránit v pokusu o záchranu sebe sama. David se ještě jednou rozhlédl kolem sebe a odhodlaně vykročil směrem do nitra jeskyně. Dával pozor na ostré kameny, obcházel velké balvany, které mu přehradily cestu, a tvrdohlavě postupoval směrem, který si určil za správný. V jednu chvíli se prudce otočil a pátravě zkoumal skály a kameny za sebou. Měl nepříjemný pocit, že za ním někdo jde, že ho někdo sleduje. Jasně za sebou slyšel něčí hlasitý a přerývaný dech. A teď si uvědomuje, že kroky za sebou slyší už od začátku, nikoho však nevidí. Davidovi přeběhlo po těle zamrazení.

„Schovává se snad někdo … nebo něco v jeskyni?“ – ta myšlenka mu zbystřila smysly.

Proč by ho někdo sledoval. Jestliže tu něco je, přece by ho to napadlo hned a nevyčkávalo. Nešťastný muž se snažil zaslechnout neviditelného nepřítele a zadržoval svůj dech. Vytřeštěné oči sledovaly skály za sebou. V zelenavém světle se však nic nepohnulo a on sám už ani nic neslyší. Prudce vydechl a jeho oči se zabodávají do jednoho místa, odkud uslyšel znovu nějaký hluk. Ten neznámý se jistě nechce prozradit a jakoby čeká jen na to, až se jeho budoucí oběť pohne, aby se mohl přiblížit. Davida se zmocňuje panika. Z vyděšené tváře těkají jeho oči z místa na místo, ale nikde žádný pohyb nevidí. Jeho myšlenky plynou jako mohutný proud, který se nedá zastavit. A najednou dostává vztek. Není už tak v dost v zoufalé situaci? To všechno, co se přihodilo, je málo? Proč ho sleduje nějaký tajemný obyvatel jeskyně? Najednou se rozhoduje! Chce vidět, kdo ho sleduje! Chce vědět, jestli se má stát obětí! A chce to vědět hned! David pohodil hlavou, až se mu stále ještě mokré vlasy rozlétly kolem obličeje a nalepily se mu na mokvající ránu na tváři, a odhodlaně vykročil zpět. Nebude se třást strachy před někým, o kom nic neví! Očima prohledával balvany a zákoutí před sebou, jestli přece jen něco nezahlédne. Uši napjatě poslouchaly a zdálo se, že neznámý se dal na útěk. Jasně před sebou slyšel jeho kroky i jeho dech, ale neviděl nic. Najednou zakopl a uvolněný kámen se odkutálel od jeho nohy. Neznámému nepříteli se určitě stalo to samé. Jasně před sebou slyšel ten samý hluk. Zastavil se, ztišil dech a poslouchal. Nepřítel se ztišil taky. Na napjaté tváři, po které stékal pramínek krve z ošklivé rány, zacukaly pobaveně koutky úst. Obočí se v údivu zvedlo a oči přestaly mít štvaný výraz. David chvilku přemýšlel, pak udělal krok a kopl do kamene, který před chviličkou uvolnil. Stejný zvuk se ozval před ním. Prudce vydechl! Domnělý nepřítel taky. Z jeho pootevřených úst se ozvalo krátké, trošku přidušené zasmání. A z prostoru před ním se někdo zasmál taky.

„No hlavně, že se dobře bavíš.“ – napadlo nešťastníka.

Sehnul se pro ten samý kámen a hází ho do prostoru před sebou. Slyší, jak dopadl mezi ostatní a v ten samý okamžik se přikrčil, neboť těsně za ním se zřítil kus skály. Ruce vylétly nahoru, aby instinktivně chránily hlavu s pevně semknutými víčky, která se stáhla mezi ramena. Všechny svaly leknutím ztuhly, plíce na okamžik přestaly dýchat a vypjatá mysl si uvědomuje, jak velké měl štěstí. Stačil malý kousek a byl by pod těžkými a ostrými kameny. Vyděšeně se otočil a chvilku mu trvalo, než pochopil, že se za ním nic nezměnilo. David se zamračil a oči se zúžily. Odhodlaně zvedl další úlomek skály, pohledem si určil směr a poslal ho za tím prvním. Tentokrát se ale díval na druhou stranu. Jeho pohled nezaznamenal žádnou změnu, jeho uši však slyšely stejný ohlušující rachot padající skály jako před chvíli. Přesto, že zvuk čekal, leknutím sebou trhnul. Nešťastný trosečník v podzemí na chvíli zapomíná, v jak vážné situaci se nachází. Cele ho zaujala akustika v podzemí. Moc by ho zajímalo, co způsobuje takové zesílení. Dlouhou chvíli přešlapuje na místě a rozhlíží se kolem dokola. Do reality ho přivedla ostrá bolest. Při prudším pohybu neopatrně pootočil nohu a zaúpěl bolestí. Jeskyně zaúpěla taky. David se jen neurčitě zamračil do prostoru kolem sebe a začal se znovu rozhlížet, tentokrát už jinak. S cílem se odsud dostat. Přestal se zajímat o zvuk a vydal se znovu do nitra jeskyně. Jde znovu středem, rozhlíží se na všechny strany. Obchází velké balvany, klopýtá a šplhá kolem krápníků, až se dostává ke stěně, která se prudce zvedala do výše. Zklamaně se o ni opřel zády a zadíval se zpátky. Podzemní prostor nebyl až tak dlouhý, zato velmi členitý a čím postupoval nešťastný muž hlouběji, tím šplhal výš a výš. Až došel ke konci. Opřený o skálu pohlížel zpátky. Viděl pořád stejné věci, jen z jiného uhlu. Obrovské balvany, ostré kameny a velmi členité stěny. Rozhlížel se kolem sebe dost pozorně a najednou si uvědomil, že tady je podstatně méně světla. Zelený povlak, ze kterého ta záře vystupovala, se tady objevoval sporadicky. David se po chvíli odpočinku vydal zase zpátky, tentokrát podél jedné stěny. Došel po stejně strastiplném šplhání, tentokrát jak dolů tak i nahoru do bodu, kde se vytvořila jakási rozeklaná průrva. Rozhodl se ji prozkoumat, a vstoupil mezi skalní stěny, přestože tu bylo mnohem méně světla. Po chvíli zjistil, že se stěny k sobě přiblížily a že se ocitnul v chodbě, která se různě klikatila. Postup byl obtížný, nebylo už skoro vidět na krok, ale rozhodl se jít ještě kousek. Ohmatával před sebou opatrně prostor, aby se vyhnul případnému zranění a postupoval jen krok za krokem. Najednou se před ním začalo jasnit. V první chvíli pocítil nával radosti a srdce se mu rozbušilo vzrušením. Na tváři se objevil úsměv, který se poněkud zkřivil bolestí ze zranění, ale oči se na okamžik rozzářily. Vzápětí si uvědomil, že světlo, které vidí, je nazelenalé. Zář v očích pohasla a úsměv se vytratil. Trpce šel dál a objevil se zase v jeskyni, jen kousek od místa, kde před nějakou dobou stál a v úžasu si prohlížel krápníkovou výzdobu. Zaplavila ho hořkost a trpké zklamání.

„Nikdy se odsud nedostanu!“ – David se v nastalém žalu zhroutil na kolena a po tváři mu stékají horké slzy.

Není daleko od toho, aby se opravdu rozplakal. Po záchvatu beznaděje a lítosti, se narovnal a znovu se začal rozhlížet. Tentokrát se rozhodl prozkoumat druhou část, ale už si všímal více, kolem čeho prochází. Nespěchal a snažil se nevynechat jedinou zákrutu, nahlédl do každého výklenku a postupoval systematicky kolem stěny. Nechtěl propásnout žádnou chodbu, která by ho mohla dovést do bezpečí. Pozornost se vyplatila a přece jen narazil na jednu, která vypadala, že pokračuje do nitra skály, nebo na svobodu, jak nepřestával doufat. Ovšem, když do ní vstoupil, po chvilce šel zase v naprosté tmě a narážel do nepravidelností stěn a stropu, až mu něco přehradilo cestu a nedovolilo jít dál. Po chvíli šátrání kolem sebe se rozhodl vrátit. Když byl už zase v jeskyni, pokračoval v prohlídce, až došel znovu ke kolmé stěně na konci.

„Není tady žádný východ.“ – uvědomuje si bolestně.

Našel jen jeden tunel, kterým se ale moc daleko nedostal. Znovu se zklamaně opírá o stejné místo, jako předtím a pohlíží zpět. Snaží se přemýšlet, co by měl dál dělat, ale cítí se hrozně unavený. Mechanicky pohlédl na hodinky. Není divu, že je unavený, už je hluboká noc. Když spustil ruku podél těla, uvědomil si, že hodinky neutrpěly žádnou újmu. Jako zázrakem vydržely pád i putování pod vodou, chráněny rukávem bundy. Oči mu zpozorněly a prohlížel si je, jako by je uviděl poprvé. Roztřesenými prsty se znovu a znovu přesvědčoval, že jsou celé a že jim nic nechybí. Ale náznak radosti se rychle rozplynul. Jeho čelo se nespokojeně nakrčilo a unavené oči se dívaly odevzdaně dolů, do zelenavé záře jeskyně. K čemu bude dobré vědět, kolik je hodin? Aby měl přehled, jestli umře ve dne nebo v noci? Jednou ho možná někdo najde, najde jen jeho kosti a bude se velmi divit. Nikdo nepřijde na to, jak se sem dostal a jak tady pomalu umíral. Do městečka si přijel odpočinout. Měl tady relaxovat a nabrat síly, ne tady umřít! Výraz v očích se měnil, David dostával divoký vztek, na situaci, ve které se ocitl, na nápad fotografovat ptáky, na svou nepozornost. Proč se to muselo stát? Proč se to muselo stát zrovna jemu.

„ PROČ ?!?!...“ – zařval do prostoru jeskyně a hned se jeho oči bolestně přivřely a celý se přikrčil, jako po ráně kladivem.

V první chvíli má pocit, že se jeskyně hroutí. Jeho obličej se nezkřivil jen bolestí z velké rány na hlavě, ale hlavně ze zvuku. Nutno podotknout, že vykřikl ze všech sil a vzteku, který zrovna pociťoval. To, že slyší své kroky a svůj dech někdy za sebou, někdy ze stran, to už jeho mysl tak nedrásá. Od chvíle, kdy přišel na to, jak to v jeskyni funguje, je s tím smířený. Ovšem netušil, co se stane, když vykřikne vzteky bez sebe. Má pocit, jako by mu do uší někdo vrazil rozžhavené hřebíky, bubínky nemají daleko k protrhnutí. Zvuk se odrazil od všech stěn, od stropu a od každého kamene a vrátil se k němu posílený o gigantickou sílu, která ho srazila na kolena, tak byla hmatatelná. Ruce mu automaticky vylétly a ucpaly uši, ve snaze je ochránit. Když zvuk jeho hlasu dozněl, uvědomil si, že dřepí, přitisknutý ke studené skalní stěně a ruce si křečovitě tiskne k uším. Pomalu otevírá pevně zavřené oči a překvapeně se zpod paže rozhlíží. Chvíli těkal očima z jednoho místa na druhé, než se odhodlal a narovnal se. V jeskyni se nic nezměnilo. V hlavě mu hučí a má pocit, že pořád slyší svůj hlas, mnohonásobně posílený. Tady nahoře, na druhém konci jeskyně, byl zvuk ještě více zesilován, než u černé vody. Sice se předtím docela vyděsil, než přišel na to, že ho nikdo nesleduje, ale nechat se zabít vlastním hlasem? Přemýšlí, jaké fyzikální jevy zde musí působit, aby to vůbec bylo možné. Ještě nikdy neslyšel, ani nečetl, že by se někde objevilo něco podobného. Myšlenky ho cele zaujaly a stejně jako s kamením, přistupuje i teď k pokusu. Opatrně si znovu přiklopil dlaně na uši a zašeptal:

„ Proč?“

Davidova tvář zpozorněla a jeho oči vyčkávají zpod přivřených víček, co se stane. Zvuk se postupně odrazil zase od stěn i stropu, ale zpátky se vrátil jako silný šum. Ruce pevně chránící uši, povolily.

„ Proč?“ – řekl znovu opatrně, ale už polohlasně.

Teď už jsou jeho oči dokořán otevřené a prozrazují jen zvědavost. Ruce sice jsou připraveny znovu chránit sluch, ale uši zůstávají volné. To jediné slovo se poslušně rozběhlo po celé jeskyni a vrací se k Davidovi o mnoho silnější, než bylo vysloveno. Dalších pokusů se vzdal. Tahle zkušenost mu vrátila rozvahu. Sice nezapomínal, na co před chvíli myslel, ale na myšlenky o smrti je času dost. Zatím bude bojovat! Ještě neumírá a jen tak se nevzdá. Odhodlaně sevřel rty a zvedl hlavu, oči se tvrdě rozhlédly kolem. Přinutil se myslet prakticky. Je otřesený, jistě má i pohmožděniny a únavou sotva stojí na nohou. Sáhnul si na vlasy, byly suché. Oblečení už také částečně proschlo. V jeskyni tedy není takové vlhko, aby mu neuschly šaty. První dobrá zpráva a přes rty mu přelétl náznak úsměvu. Jak absurdní v situaci, ve které se nacházel.

„Ráno, moudřejší večera!“ – řekl si v duchu.

Začal se rozhlížet kolem sebe, a hledal příhodné místo, kde by si mohl lehnout. Nenašel žádné. Celé dno jeskyně bylo pokryto ostrými výstupky a kameny. Nikde ani kousek volné plochy. Vzhledem k tomu, že zelený povlak je na místě, kde teď stojí jen sporadicky a světla je tu málo, rozhodl se, že se vrátí níže do jeskyně. Když došel znovu na místo, kde ho obklopili mokré krápníky, uvědomil si, že je tady vlhčeji, než v zadní části, ale chtěl mít co nejvíce světla, tak zůstal. Pohled na zatopenou část jeskyně, kde se černala voda a měla na sobě jen olejově zelený odlesk, mu naháněl hrůzu a raději se k ní moc nepřibližoval. I tady se pečlivě rozhlížel a hledal nějaké příhodné místo k odpočinku. Zjistil, že ani zde není kousek rovné plochy. Musí si ji tedy udělat. Odložil bundu v naději, že by mohla více proschnout a pustil se do odklízení volných kamenů a do úpravy malého plácku u velikého balvanu uprostřed jeskyně. Bude se jistě cítit o mnoho lépe, když bude mít něco pevného za zády, než kdyby spal ve volném prostoru. Určitě by se ale neuložil ke spánku poblíž vody. Takhle byl od ní dost daleko a zároveň ještě v plném světle zelených stěn. Prací se zahřál a z košile mu stoupá pára. Narovnal si potlučená záda a uvědomuje si, že po lázni ve vodě mu tady v jeskyni není taková zima, jak by se dalo předpokládat. Až mu uschnou všechny šaty, nebude to tak zlé. Bylo mu chladno, ale ne zima. Posadil se na tvrdou zem a snažil se najít vhodnou polohu, kdy by jeho rozbolavělé tělo trpělo co nejméně. Nakonec mu vyhovovala nejvíce poloha v polosedě. Ještě se ohlédl po bundě, ale nechtělo se mu ji oblékat, nebyla suchá. Po chvíli přemýšlení se rozhodl, že to zkusí bez ní. Zavřel oči a myslel si, že okamžitě usne. Cítil se přece velmi unavený, ale spánek nepřicházel. Uvědomoval si každou nerovnost na svém kamenném loži a cítil, jak ho všechno tlačí. Otevřel oči a pohlédl na bundu. Není sice ještě suchá, ale když si na ní lehne, bude to jistě pohodlnější. S námahou vstal a tím ho roztřásla zima. Udělal tedy těch pár kroků, oblékl se a už neřešil, jestli stihla proschnout. Pečlivě si ji zapnul a znovu se uložil ke spánku. Za chvíli se zahřál a zároveň byl ochráněn od tvrdé skály. Tentokrát usnul okamžitě. Nebyl to ani spánek, byl to téměř propad do bezvědomí.

Kapitola třetí - Den první

Když se David probudil, nejprve pocítil bolest v celém těle a víčka byla těžká. Moc těžká, než aby je dokázal otevřít. Měl tedy oči zavřené a v zastřené mysli chvíli přemýšlel nad tím, jestli měl nehodu. Na to, jak ho všechno bolí, ho musel srazit nejméně autobus. Chce se pohnout a nedaří se mu to. Chce otevřít oči a víčka se jen neochotně chvějí. Jen je tedy pootevřel a nechápavě se díval do zelené záře. Hlava ho bolí a není schopná mu podat vysvětlení. Nakonec mu přece jen vědomím začaly prosakovat vzpomínky na včerejší den. Oči polekaně otevírá dokořán a rozhlíží se. Skalní stěny, krápníky, zelená záře z povlaku na stěnách a v dolní části jeskyně černá, zrádná voda. Zase víčka pevně zavřel. Jak rád by teď řekl, že to byl jen sen. Jak rád by se probudil v nemocnici. Nic takového ovšem není. Je v jeskyni, do které se dostal po pádu do propasti. Je tady sám, nikdo mu nepomůže. Musí si pomoct sám. Leží se zavřenýma očima, tvář stažená bolestí a lítostí. Krvavý šrám, který se táhne od čelisti po spánek, mu hyzdí obličej. Rána není moc hluboká a přestala krvácet už včera. David sice ví, že ho bolí tvář, ale ještě tomu nevěnoval pozornost. Zato si dobře uvědomuje svou situaci! Vyvstává otázka, jestlipak je odsud nějaká záchrana? Ví, že na lidi se spoléhat nemůže. V hotelu nikdo neví, kam se vydal. Mají zaplaceno celý týden dopředu, tam ho zatím možná nebudou ani hledat. David se snaží rozhýbat svaly. Uvědomuje si, že se probudil ve stejné poloze, v jaké usnul. Cítí, že ho bolí noha více než ostatní zhmožděniny. Když je tak obtížné hýbat tělem, rozhoduje se, že začne rukama. Znovu otevřel oči a znovu se rozhlédl po jeskyni. Zvedl ruku a podíval se na hodinky. Když si upravoval kamenné lůžko, bylo už pozdě v noci, teď je časné ráno. Spal tedy jen několik málo hodin. S námahou se posadil a znovu se snažil přijít na to, jestli je pro něj opravdu tak důležité, aby věděl kolik je hodin. Chvíli o tom přemýšlel a pak si potvrdil, že je to pro něj důležité. Chce vědět, jestli je noc nebo den. Chce vědět, jak dlouho už je v jeskyni. Chce vědět, za jak dlouho bude umírat. Je to pro něj jediná jistota, kterou teď má, je to důležité ……. velmi, velmi důležité!

Pohnul hlavou na všechny strany, aby rozhýbal krk. Musel překonat bolest, ale svaly na krku poslušně vykonávaly všechny pohyby. S povzdechem si sáhnul na obličej a opatrně ohmatával svou ránu. Docela živě si vybavuje, jak k ní přišel. Před očima upřenýma do jednoho bodu, se mu odehrává celý jeho pád. Znovu cítí tu bolest, když mu ostrý kámen rozříznul obličej. Znovu cítí tu beznaděj, jak padá nekonečně dlouho dolů. Snaží si vybavit okamžik, kdy se dotkl hladiny jezírka, ale to se mu nedaří. Na nic při tom pádu nemyslel. Lidé přece říkají, že před smrtí se člověku promítne před očima celý život. Davidovi se tedy nic takového nestalo, jen úlek a nekonečné čekání na dopad. Co se dělo potom, to opravdu neví. Najednou se nechápavě zahleděl na ruku, která se mu samovolně zavřela v pěst. Ví, že v ní něco držel. Možná, že měl při pádu v ruce pořád ještě foťák. Stalo se to přece při fotografování, tak kde ho má? Jistě ho utopil v jezírku. Jeho poslední snímek v životě zmizel nenávratně v nekonečné hlubině propasti. David zavřel oči a zase se zády opřel o kámen za sebou. Znovu si uvědomil, jak moc ho záda bolí, ale pořád méně než noha. Bylo mu chladno na ruce, rozepnul zipy a automaticky si dal obě do kapes. V jedné nahmatal mokrý kapesník a klič od hotelového pokoje, v druhé sáček. Rychle se narovnal, oči zase otevřel a jeho obličej má najednou skoro spokojený výraz. Okamžitě si vzpomněl na usměvavou prodavačku a téměř posvátně vytáhl igelitový pytlík z kapsy. Začal si ho prohlížet. To, že byl sáček neporušený, považoval za další zázrak. Čokoládové tyčinky měly svůj kvalitní obal, ale díky sympatické dívce za pultem, která čokoládek dala do sáčku s uzávěrem a pečlivě ho zamáčkla, je voda nepoškodila.

„Tak dětem čokoládu už nedám, ale pomůže mi přežít delší čas.“ – říkal si v duchu, když otevíral pytlík.

Zjistil, že dvě tyčinky se sice zlomily, ale jinak byly opravdu v pořádku. Nedostala se k nim ani kapka vody. Náhle si uvědomil, jak velký má hlad, ale zároveň se ujišťoval, že bude s jediným jídlem šetřit, jak nejvíce to půjde. Roztrhl obal, který byl opravdu pevný a vzal si jen jeden úlomek. Druhou půlku pečlivě zabalil a vrátil zpět do sáčku, který zavřel a strčil opět do kapsy. Znovu se opřel a začal tu dobrotu ukusovat po malinkatých soustech. Každé nechal v ústech roztát a pak teprve spolknul. Chtěl si tu chvíli protáhnout co nejdéle. Cítil, jak mu čokoláda přece jen rozlévá příjemný pocit v útrobách. Když za jeho rty zmizel poslední kousek, David ještě hodnou chvíli odpočíval a snažil se myslet jen na svůj žaludek a přesvědčit ho, že to musí stačit. Čokoláda možná dokázala ošálit vědomí, že tělo dostalo nějaké jídlo, ovšem prázdný žaludek ne. Ten se začal dožadovat svého práva. Nešťastný a zraněný muž byl k sobě tvrdý. Tak rád by si vzal i druhou půlku, ale přesvědčil sám sebe, že opravdu musí šetřit. Aby zahnal myšlenky na jídlo, rozhodl se vstát. Přes bolest, kterou cítí, se mu to podařilo. Udělal několik toporných kroků, až se ocitl u jedné stěny. Začal si prohlížet zelený povlak. Je to vlastně hodně zvláštní. David netuší, jak hluboko do podzemí se dostal a jak je možné, že se vyskytuje něco takového? Ještě nikdy neslyšel, že by kdo objevil na stěnách jeskyní něco podobného. Jak je možné, že nějaký minerál dokáže fosforeskovat a vydávat tak silnou záři. Úkaz na rozeklaných stěnách ho zcela zaujal. Rozhlíží se kolem sebe a přiblížil svůj obličej k nejbližšímu krápníku. Na něm nic zvláštního není. Tedy samozřejmě je pozoruhodné, že tady vzniká už jistě mnoho desítek let, ale neliší se od krápníků v jiných jeskyních. Usazování minerálů v takových tvarech je docela běžné. Tedy, až na tu barvu. Je zelený jako všechno, co je v jeskyni. Vrátil svou pozornost k povlaku na zdech. Jistě je to nějaký minerální prvek, možná velmi vzácný. Zvedl ruku a přejel opatrně po zeleném koberci. Na prstech mu ulpěly kousky zelené hmoty. Začal si je pečlivě prohlížet a nevycházel z úžasu. Nebyl to žádný prášek nebo krystalky, jak se původně domníval. Na prstech má průhledné nitky, které připomínají spíše nějaký lišejník. Jak zvláštní. V každé titěrné nitce je schován mechanismus, který jí dovoluje fosforeskovat. David se zájmem podrobně prohlíží hmotu, jež má na prstech a najednou si vzpomněl na akvárium, které má doma a tam se tvoří podobné nitkovité řasy běžně. Přehodnocuje svou domněnku, že je to druh lišejníku. Není sice biolog, ale nabývá přesvědčení, že jsou to řasy. Jsou i tak křehké … a mezi prsty ty nitky rozdrtil.

„ Jistě to jsou řasy.“ – řekl si pro sebe.

Hlas měl cizí a než si stačil uvědomit, jak zní, uvědomil si, že neměl promluvit. Jeskyní se zase rozlehla jeho slova a zabolela v uších. Naštěstí to řekl jen polohlasně, tak se žádná pohroma nekonala, ale umínil si, že se bude kontrolovat, aby nemluvil nahlas. Bolest v uších najednou vystřídala bolest na prstech a veškerou Davidovu pozornost soustředila na sebe. Muž, který stojí u stěny jeskyně v zelené záři, si nechápavě prohlíží své fosforeskující prsty. V jeho obličeji se zračil jen údiv. Jak je možné, že po rozdrcení, řasy pořád svítí? A prsty, na kterých měl tuto hmotu ho nejprve začaly svrbět a pak pálit a pálení se stupňovalo, až se nedalo vydržet. Překvapení v jeho očích nahradila panika. Když jsou řasy schopné pálit na kůži, určitě mají v sobě jed. Musí se jich zbavit! Musí je přece smýt! Nemůže si dobrovolně popálit prsty! Na první impuls zamířil k zatopené části jeskyně. Po několika rychlých krocích se v panice zastavil. Strach z černé vody byl silnější než bolest, kterou mu způsobovaly řasy. Jeho oči těkaly sem tam a musel se rozhodnout, co udělá. Pak náhle dostává nápad a vrhnul se k miniaturní prohlubni pod jedním krápníkem. Vody tam je sice pomálu, ale na opláchnutí prstů stačí. Klečel pod krápníkem, zraněné prsty schované na hrudi pod bundou a udýchaně sledoval jak v té trošce vody, co tam po jeho zásahu zbyla, řasy pomalu přestávají svítit a za chvíli zmizely.

„Takže voda je zničí.“ – došel k závěru a znovu se rozhlédl po stěnách jeskyně.

První myšlenku, která ho napadla, okamžitě zavrhl. Nemůže postříkat řasy vodou! V žádném případě, tady nechce zůstat potmě! Když se jeho dech uklidnil a přešla panika, vytáhl ruku a začal si prsty prohlížet. Ty byly možná červené, pokud to dokáže poznat v zeleném světle, ale bolest už ustupovala. Nezdálo se, že by mu záhadné organismy nějak více ublížily. S námahou vstal a chvíli se snažil rozhýbat bolavou nohu. V koleni ji několikrát pokrčil a zase narovnal, pak došel na své místo u kamene a těžce se posadil. S povzdechem a odevzdaným výrazem ve tváři si začal nohu prohlížet. Vyhrnul si nohavici, jak to šlo nejvíce a rukama prohmatával napuchlý kotník přes holeň až ke kolenu. Výš už noha tolik nebolela. Tak zlomeninu nemá, to by jistě nemohl chodit. Noha však je skoro černá a to vidí i ve zkresleném světle. Má ji tedy hodně pohmožděnou. Nejspíše má ošklivou podlitinu a možná, že praskla nějaká cévka, proto ta bolest a otok. Nemůže s tím nic dělat. S dalším povzdechem si zase stáhnul nohavici přes koleno. Podíval se na hodinky. Je po ránu. V hotelu by teprve vstával. Chvíli se oddává snění na měkkou postel, čisté povlečení a koupelnu. Vidí sám sebe ve vaně plné horké vody, kolem něj stoupá pára a jeho tělo chladivě hladí osvěžující pěna, které si dopřál opravdu vrchovatě. Téměř se v ní ztrácí. Na jeho tváři se objevil spokojený úsměv, který však trval jen okamžik. David si znovu hluboce povzdechl a myšlenky na hotelovou snídani, která by následovala, si zakázal. Naklonil se, aby viděl za svůj balvan na druhou stěnu. Nevidí vchod do tunelu, ale ví o něm. Musí ho co nejdříve znovu prozkoumat. Včera narazil na překážku, ale co když něco přehlédl? Ovšem cítí se velmi unavený. Lehce ho bolí hlava a celé tělo má rozbolavělé. Tunel počká! Na jeho průzkum potřebuje trochu síly. Nikam se nedostane, když bude malátný. Tak si sám pro sebe dostatečně zdůvodnil fakt, že se mu chce spát. Podařilo se mu uložit na bok. Našel i odpovídající polohu pro nohu a během chvíle usíná. Už přestal vnímat své myšlenky a v polospánku sevřel ruku v pěst. Náhle si na něco vzpomněl a trhnul celým tělem, oči se otevřely dokořán a zamrkaly do zeleného světla. Nijak se nehýbal, jen pohlédl užasle na svou pěst. Při pádu v ní nedržel fotoaparát, jak se domníval, ale kmen nějakého keříku. Jasně si na to vzpomíná. Má před očima okamžik, kdy ho sevřel pevně do dlaně, jako poslední záchranu, ale keřík ho neudržel a vytrhl se ze svého chabého stanoviště. Kde tedy zůstal jeho foťák? Leží pořád ještě na okraji propasti? Skutálel se dolů a je pohřben v hlubině poté, co jemu vypadl z ruky? Snaží si vybavit každičký okamžik toho nešťastného pádu a před očima se mu odvíjí jako zpomalený film. Nezjistil však, co se stalo s jeho foťákem. Zavřel zase oči a ještě myslel na možnost, že přístroj nespadl dolů a tudíž má naději, že ho někdo najde a bude mít aspoň podezření, že do propasti spadl člověk. Drží se té myšlenky jako pevného lana. Pokud někdo přijde na to, kde zmizel, možná něco udělá na jeho záchranu. Usíná s vědomím, že možná není v tak bezvýchodné situaci, jak si myslel. Usnul tvrdě, schoulený do klubíčka u velkého kamene, který si vybral jako své zázemí v zelené jeskyni. Davidovým podvědomím se prodírá zesilující se šum.

„Co to sakra je?“

Probírá se ze spánku a nejprve pozorně poslouchá. Dobře si ale uvědomuje, jak tady v těch prostorách funguje zvuk. To co slyší, nemusí být tam, odkud to slyší. Má napjatou tvář a víčka pevně přitisknutá k sobě. Přece jen se snaží určit podezřelý zvuk. Šum stále zesiluje…..Ve své mysli se na okamžik zaobírá problémem, jak zvláštní je pocit, když se člověk nemůže spoléhat na svůj sluch. Nikdy v životě ještě nepocítil nejistotu z toho, že neví, odkud k němu zvuk přichází. Vždyť i divoká zvířata se spoléhají na sluch, točí se k nebezpečí čelem, aby v zápětí mohla prchnout na druhou stranu. Šum přechází v burácení….Najednou to David ví, najednou je mu to jasné. Jeho uši konečně určily správnou příčinu. Voda! Ale kde by se tady vzala voda? Strnul, cítí, jak mu naskakuje husí kůže, chlupy se staví do pozoru a má pocit, že mu vstávají i vlasy na hlavě. Přece moc dobře ví, odkud se tady bere voda. Prudce otevírá oči dokořán a zírá do zeleného světla. Srdce mu tluče jako o závod a cítí ho až v krku. Nemůže dýchat, tak jen lapá po dechu. Je přece jen jedno jediné vysvětlení, kde je tady voda. Rychle se posadil a v panice se dívá na zatopenou část jeskyně …. ale tam nic zvláštního nevidí. Nehybná černá hladina se leskne, jako by měla na povrchu rozlitý olej a má zelený odraz, jako všechno v téhle jeskyni. Srdce zvolňuje svůj běh, ale otázka a napjatá tvář zůstává. Jak je tedy možné, že slyší šum vody? V jeskyni jsou přece jen všechny zvuky hodně zkreslené, ale najednou si uvědomuje, že burácení vody slyší za sebou. Zvedl se ze země, tak rychle, jak mu to bolavé tělo dovolilo a vyděšeně i zvědavě se obrátil čelem do středu jeskyně. Jako to divoké zvíře, větřící nebezpečí. Rozkročené nohy, nahrbená záda a ruce mírně od těla. Hlava vysunutá poněkud dopředu v úžasu zírá na stěny jeskyně i krápníky. Z každého krápníku směřujícího dolů už voda nekape, ale teče proudem, na zemi se spojuje a valí se dolů jeskyní až k černé vodě. Přidává se k ní voda ze stěn. Na dně najednou už není jediné suché místečko. Co se to stalo? Kde se vzalo najednou tolik vody? Vypadá to, jako by se protrhla přehrada a David vyděšeně ustupuje před valící se vodou, a ačkoliv jeho mozek pracuje na nejvyšší možné obrátky, není schopen pochopit, co se to děje. Jediná rozumná myšlenka, která ho napadla, byla, že se někde nad ním nahromadila voda v nějakém skalním prostoru a teď ji něco uvolnilo. Vody neustále přibývá, teď až neuvěřitelně rychle. Nejdříve stál nešťastník jen na mokrém dně, mezi rychle se spojujícími pramínky, ale voda rychle stoupala a za okamžik ji měl po kotníky, vzápětí do půlky holení a nabírala na síle. Pohled na jezírko skýtá neuvěřitelný obrázek. Hladina už není hladká jako sklo, ale bouří a vaří a i na tak malém prostoru se dělají vlny, jak přibývající voda naráží do stěn. Najednou David zasténal, předklonil se a s bolestivým úšklebkem ve tváři, si chytil zraněnou nohu oběma rukama nad kolenem. Velmi prudce mu do holeně narazil velký kámen, který proud strhl s sebou. I sluch najednou slyší rachot kamenů, valících se pod divokými vlnami. Vyděšený výraz v obličeji najednou nahrazuje soustředění. Mozek ve vypjaté situaci konečně přešel z momentu překvapení a úžasu, do vyhodnocování situace a vlastní záchranu. Jestli zůstane na místě, utopí se….. už má vodu nad kolena. Davidovi se napjaly všechny svaly v těle. Konečně! Musí nahoru do jeskyně. Už jen pomyšlení na černou vodu a vzpomínka na boj o záchranu, v zatopeném tunelu, dodává tělu ohromnou sílu a s námahou se prodírá proti proudu. Jak ovšem vyděšený muž, před chvílí ustupoval před valící se vodou, dostal se na úroveň jezírka a stoupající voda mu sahá už po pás. Za normálních okolností by měl vodu jen po kotníky. David se rozhlédl a bleskově rozpoznal nebezpečí. Je v černé vodě, ještě dva kroky a zmizí v prohlubni a následně v tunelu. Když si to uvědomil, zachvátila ho panika a prvotním leknutím mu na okamžik ztuhly všechny svaly. Myšlenky okamžitě zmizely, jako by je odfoukl vítr. Vyčerpanému muži však trvalo jen okamžik, než začal jednat. Prodírá se stoupající vodou zase zpátky do jeskyně s ještě větším úsilím a uvědomuje si, že znovu bojuje o život. Chce se dostat do zadní části, kde odhaduje, že by proud nemusel být tak silný. Ale všechno je proti němu. Každý krok ho stojí neuvěřitelné úsilí. Nepřirozeně vykulené oči a přes zaťaté zuby namáhavě vyráží dech. Kameny pod chodidly kloužou. Neustále naráží na ostré hrany, valící se kusy skal pod vodou podrážejí bolestivě nohy, a ač statečně bojuje, nemůže se dostat do bezpečí. Každý krok, který získá, ztratí sražen masou vody, která kolem něj víří a bublá. Vlny, které do něj narážejí, mu znemožňují další postup. Docházejí mu síly, a i když bojuje jako lev, pořád je na jednom místě. Nakonec podlehl přibývající vodě. Strhla ho sebou do černé hlubiny! David se stihnul jen zhluboka nadechnout a jeho hlava mizí pod vodou. Proud zmítající se tělo okamžitě uchvátil a vtáhl ho do nějakých neznámých chodeb. V mžiku je nešťastník obklopen miliónem bublinek, které víří kolem něj v divokém reji a znemožňují orientaci, kde je nahoře a kde dole? Cítí, jak mu okamžitě šaty nasákly termální vodou a znemožňují pohyb, a jak strach prostupuje jeho tělem. Zpanikařil, lokl si chladné vody a rukama se divoce snaží zachytit nerovností ve stěnách, ale každý pokus je zmařen jejich kluzkostí. S pevně přimknutými rty a očima doširoka rozevřenýma je připraven k boji o holý život. Snaží se plavat, ale nedaří se mu to, proud je silnější. Ruce divoce rozrážejí vodu a víří bublinky. Síla paží je příliš malá ve srovnání s masou vody. Přesto se odmítá vzdát, ale každý jeho posun vzhůru je eliminován vodou, která divoce proudí kolem něj a mizí v hlubinách. Stalo se snad něco i níže v chodbách? Jak to, že se najednou do tmavých tunelů vejde tolik vody? Vlévá se snad do nějakých uvolněných prostor? Vybičovaný mozek se zabývá naprosto zbytečnými otázkami. Nakonec ustupují a zůstává jediná. Jak se dostat zpátky? David zažívá znovu beznaděj, kdy se plíce dožadují vzduchu a znovu má kolem sebe jen černou vodu. Znovu cítí, jak se mu nenáviděná kapalina prodírá do útrob. Ještě více svírá rty k sobě ve snaze zabránit vniknutí vody do úst. Zdá se, že má poslední pokus. Nahmatal nohou nějaký pevný výstupek, od kterého měl možnost se odrazit a konečně překonává zuřivý proud. Cítí, že tlak vody značně polevil a že se konečně úročí jeho snaha dostat se nahoru. Tonoucí se snaží zastavit kašlání, aby se mu voda nedostávala dál do plic, a z posledních zoufalých sil plave k zelenému světlu, které nad ním probleskuje. Když se však jeho hlava dostala konečně nad hladinu, David má pocit, že už není schopen se nadechnout. Zachrčel a dovlekl se na zatopený okraj jeskyně. Teď klečí ve vodě na všech čtyřech, voda mu vytéká z úst a provází ji dávivý kašel. Všechny svaly v těle, všechna vůle, všechny myšlenky co ještě zbyly, všechno se soustředilo na jediné. Nadechnutí! Naštěstí, přece jen vodu začal nahrazovat vzduch, a plíce se jím velmi neochotně začaly plnit. Když Davida přešel kašel a začal zase dýchat, zvedl hlavu a prohlédnul si jeskyni. Všechno bylo jako dřív, krápníky ta zvláštní záplava neponičila a světla bylo pořád stejně. Když si to uvědomil, vyděšeně si začal prohlížet stěny. Vzpomněl si na své popálené prsty a taky, jak rychle voda řasy zničila. Za nic na světě by na tomto místě nechtěl zůstat potmě. Ale jeskyně září dál svým zeleným fosforeskujícím světlem, jako by se nic nestalo. Po tomto zjištění napětí ve svalech pomalu povoluje, z očí ustupuje přestálá panika, dech se vrací do normálu a David si zhluboka oddechl. Začal se pomalu zvedat z vody, a když stál, uvědomil si, že ho od suché skály dělí jen dva kroky. Pohlédl za sebe do bezedné hlubiny a přepadl ho zvláštní, svíravý pocit. Do očí se vrátil stín strachu. Z černé vody doslova vyběhl, a když už byl dost daleko, vyděšeně se otočil a chvíli pozoroval, teď už klidnou hladinu, která už se leskla stejně klidně, jako jindy…… napětí znovu pomaloučku ustupovalo.

Když se konečně otočil čelem do jeskyně, uvědomil si, jak rád ji vidí. Jaký absurdní pocit! Tady aspoň ví, na čem je a nemůže se tu utopit! Nad tou myšlenkou se zamračil. Alespoň se to dá předpokládat. Protože tvrdit to, je přece jen odvážné, po tom všem, co teď prožil. David se začal bezradně rozhlížet a otáčel se pomalu kolem své osy. Obličej znovu prozrazoval napětí. Obočí se přemýšlivě stáhlo a do očí se vloudil údiv. Pod vodou přece nemohl být tak dlouho, nebo áno? Když si vzpomněl na hodinky, roztřáslo ho napětí a strach, že jestli se rozbily, ztratil jedinou jistotu, co tady má. Třesoucími prsty vyhrnul opatrně rukáv, hodinky se zdály neporušeny. Chvíli na ně zíral, přerušovaně dýchal a hledal očima nějaké poškození. Úlevou prudce vydechl a napětí ve svalech povolilo. Podíval se, už soustředěně kolik je hodin a zjistil, že je stále dopoledne. Tedy od chvíle, co se tady prohnala voda, uplynul jen krátký čas. Jak je tedy možné, že dno jeskyně a všechny kameny jsou suché. Tak rychle přece uschnout nemohly. Odmítl uvěřit tomu, co vidí a přidřepl, aby rukou přejel po povrchu. Opravdu jsou suché! Jediné mokré místo je to, kde sám stojí. Z oblečení mu stékala voda, spojila se v potůček a mizela v černé vodě. David to pozorně sledoval, a když se jeho oči dotkly hladiny, mimoděk o krok ustoupil. Chvíli ještě přemýšlivě krčil čelo a pak se vzdal. Zhluboka si povzdechl. V téhle jeskyni je tolik záhad, že se nebude trápit nad tím, jak mohly kameny tak rychle uschnout. Svlékl si bundu. Vzpomněl si na sáček s čokoládou a znovu plný obav, ho vylovil z kapsy. Jediné jídlo, které má k dispozici, neutrpělo žádnou újmu. Všechno bylo pečlivě zabaleno a opět se k němu nedostala ani kapka vody. Velmi opatrně odložil sáček a chtěl vykroutit vodu z bundy, aby rychleji uschla. Jaké bylo jeho překvapení, když zjistil, že má suchá záda. Na čele se mu znovu objevily hluboké rýhy a David se nevěřícně zadíval do černé hlubiny.

„To je přece nesmysl!“

Jeskyně může být záhadná, může tady docházet ke zvláštním jevům, ale nelze popřít fyzikální zákony. Byl celý pod vodou, topil se a musel dokonce pod vodou kus plavat, aby se dostal zase do jeskyně. Bunda měla být promočená celá. Sáhnul si na záda a košile byla taky suchá.

„To přece není možné!“

Podrbal se zmateně ve vlasech a s úžasem zjišťuje, že je má také suché. Začal bundu pečlivě prohlížet. Úplně promočené má jen rukávy. Na hrudi a na břichu je bunda sice mokrá, ale ne promočená. Prohlédnul pečlivě celé své oblečení. Kalhoty jsou mokré od poloviny stehen dolů, jinak spíše jen pocákané. Pozadí má suché. Má tedy věřit důkazům a ne svým zážitkům a pocitům? Je zmatený! S přemýšlivě nakrčeným čelem si shrnul fakta a došel k závěru, že to, co prožil, musel být přelud. Pozorné oči všechno znovu prověřovaly, hladinu nenáviděné černé vody, mokré místo, kde před chvíli stál, suché kameny a dno a neporušený zelený povlak na stěnách. Pak se jeho pozornost obrátila zpět k oblečení. Všechno nasvědčuje tomu, že ve vodě jen klečel na kolenou a opíral se o dno i rukama. Nebyl pod vodou a netopil se. Mohl by sice být po vynoření nějakou dobu v bezvědomí a bunda by mu mohla za tu dobu na zádech uschnout. Vysvětlovalo by to i jeho suché vlasy a kameny v jeskyni. Ovšem hodinky ukazují čas spolehlivě. Od chvíle, kdy znovu usnul, uplynuly pouhé tři hodiny. Všechno co má na sobě by měl promáčené. Musí to být jen krutá halucinace. Bundu odložil na kámen, aby znovu proschla. Namáhavě se posadil zase na své místo a záhada mu pořád nešla z hlavy. Byl by přísahal, že to všechno prožil, znovu cítil termální vodu na celém těle, znovu se topil. Ovšem důkazy mluví jasně. Nic z toho nemůže být pravda! Tak kde je tedy pravda? Unavený se snažil přijít té záhadě na kloub. Musí přece najít nějaké vysvětlení. Jak se mysl pomalu uklidňovala, docházelo mu, že může mít otřes mozku. Po takovém pádu nic neobvyklého a jeho podvědomí si nejspíše vybavilo jeho pocity ze včerejška, když se probral pod hladinou a bojoval o svůj život proti zrádné černé vodě. David se s takovým vysvětlením spokojil. Je to naprosto logické. Jistě to tak bylo. Neví sice, co způsobilo šum, ale mohl to být i proudící vzduch. Pak už si jeho hlava vyvolala včerejší vzpomínky. Není divu, že blouzní, když ho hlava tak moc bolí. Odpočine si a pak se vydá znovu prohledat tunel. Jediná možná cesta ze zajetí zelené jeskyně. Oči se mu samy zavírají. Chvíli hledal pohodlnější polohu, a když se mu to konečně podařilo, usnul. Tentokrát spal déle. Byl jen v košili, ale stálá teplota v celé jeskyni způsobila, že Davidovi bylo sice mírně chladno, ale zimou netrpěl. Ve spánku se jen schoulil a podvědomě schoval ruce do záhybů svého těla. Když procitl, otevřel oči, přehlédl vše ve svém zorném uhlu a zase je zavřel. Bez pohnutí ležel a pozorně poslouchal. Nic zvláštního, ani znepokojivého neviděl a nic neslyšel. Jen svůj dech, ale ten už se naučil poslouchat. Když se delší dobu nic nedělo, protáhl se a posadil. Pořád byl malátný a bolelo ho celé tělo, ale konečně si připadal odpočatě. Pohlédl na hodinky. Byl večer. Tak tedy spal několik hodin. Ostrá bolest zraněné končetiny ho přinutila k další prohlídce. Znovu vysoukal už suchou nohavici nad koleno, aby zjistil, že noha je pořád stejná. Rozsáhlá, bolestivá podlitina se táhne od nártu až nad koleno, celá je oteklá a černá. Žádná změna k lepšímu. Povzdechl si.

„Ale ani k horšímu.“ – pomyslel si vzápětí ulehčeně.

Chvíli seděl a pocítil hrozný sžíravý hlad. Ohlédl se po bundě, namáhavě vstal, což trvalo déle než předtím, a s hekáním přešel tři kroky, které ho od ní dělily. Není ještě docela suchá, a protože ho netrápí zima, tak ji nechává na kameni a vrací se na své místo s čokoládou. Usednutí mu dalo stejně zabrat, jako vstávání. Zračilo se to na jeho obličeji, na kterém byla patná námaha. Když konečně našel polohu, v níž ho noha bolela nejméně, chvilku odpočíval a pak téměř posvátně rozlepil sáček. Žaludek se nemilosrdně hlásil o svůj příděl, tak se David s těžkým srdcem rozhodl, že si tentokrát vezme celou tyčinku. Znovu si vychutnával každičký drobek. Ukusoval malé kousky, nechával je tát v ústech a jedl tak pomalu, jak jen dokázal. I tak se mu zdálo, že čokoládu spořádal moc rychle. Žaludek sice neošálil, ale přece jenom zaměstnal. Pocit hladu neustoupil, ale už se mu útroby bolestivě nesvírají. Opřen o skálu přemýšlí, co by měl podniknout. Pořád na něj čeká tunel. Hodinky sice ukazují večer, ale protože spal přes den, necítí se příliš unaven. Rozhodl se, že aspoň nahlédne do tmavého tunelu a prozkoumá znovu takový kus, dokud se nedostane k překážce, která ho minule zastavila. Než zase vstal, schoval obal od čokolády zpět do sáčku a ten pečlivě zavřel. Pro jistotu ještě jednou spoj zkontroloval. Vrátila se nepříjemná vzpomínka na náhlou povodeň a rozhodně nechce riskovat, že by přišel o jediné jídlo, které má. Dobelhal se k bundě, vrátil sáček opatrně do kapsy a velmi pečlivě zatáhl zip. Nechtělo se mu ji oblékat, když nebyla ještě suchá, tak ji nechal na místě a zamířil k tunelu. Už nebude na nic čekat a musí ho prozkoumat. Chůze byla mnohem obtížnější, než před tím. Noha se mu v koleni odmítala ohýbat a bolest vystřelovala až ke kyčli. David se snažil ji potlačit a doufal, že koleno jen ztuhlo dlouhým ležením a chůzí se zase rozhýbe. Se zaťatými zuby a přivřenýma očima postupoval podél zdi. Sice pomalu, ale tvrdošíjně. Tak se kulhajíc, dostal k tunelu. Vchod našel už celkem snadno a první kroky nebyly obtížné. Jak se ovšem nořil hlouběji do chodby, světla ubývalo, až se nešťastný muž ocitl znovu v naprosté tmě. Teď se musel spoléhat jen na své ruce, prsty přejížděl po stěnách s ostrými výstupky a stejně se o ně několikrát bolestně uhodil, ale nic ho nemohlo odradit. Citlivá bříška prstů ohmatávají každičkou skulinku, každičký výstupek a hledají ve stěně cestu na svobodu. Snažil se i počítat kroky. Potřeboval vědět, jak je chodba hluboká a kam je schopen se dostat. Postupoval hlouběji, až do doby než bolavou holení narazil na kámen, který nešťastně vystupoval ze skály a ušel jeho pozornosti. Bolest ostrá jako nůž mu vystřelila až k hlavě, místo výkřiku se z úst vydral přidušený sten. David má pocit, že omdlévá. Rukama se snaží zachytit čehokoliv, co by mu zabránilo v pádu. Oči má vytřeštěné do tmy a na čele mu okamžitě vyrazily krůpěje potu. Ústa jen lapají po dechu. Bolest je tak silná, že má pocit, že mu ochrnula celá půlka těla. Po tvářích se kutálejí slzy a nedají se zastavit. David stojí v předklonu, celou váhou na druhé noze, křečovitě se přidržuje stěny a snaží se dýchat, aby předešel mdlobě. Po chvíli se narovnal, automaticky se rozhlédl kolem, ale viděl jen tmu. Cítil, jak mu po zádech stékají pramínky potu. Košile se mu přilepila na tělo, ale necítí horko, necítí zimu, necítí své slzy, necítí nic,... jen krutou bolest v noze. Když se mu do hlavy vrátily myšlenky, začal si vyčítat, že nebyl dost opatrný. Pokud se ještě více zraní a nebude se moci pohybovat, nezbude mu, než čekat na smrt.

„ Stejně mě tady nic jiného nečeká!“ – zašeptal si pro sebe s povzdechem.

I přes bolest, kterou cítil, si uvědomuje, že svůj hlas poznává. Tady v chodbě se tedy nemusí obávat mluvit. Po tomto zjištění zaznělo do tmy několik velmi ostrých a sprostých slov, ale Davidovi se tím nijak neulevilo. Když se vzpamatoval a bolest trochu ustoupila, vydal se na zpáteční cestu. Trvalo mu to déle, protože byl opravdu velmi, velmi opatrný. Před každým krokem prohmatal cestu, a i když věděl, že před sebou nemá překážku, u každého kroku podvědomě čekal, že na něco narazí a bolest se bude opakovat. Po nekonečně dlouhém čase před sebou zahlédl zelenou záři. Už se mu šlo podstatně lépe, a když udělal první krok do jeskyně, zase si uvědomil, jak ji rád vidí. Je to absurdní, ale je to pravda. Bolestí sužovaný muž vešel do podzemního prostoru, zůstal stát a celý se roztřásl. Neměl daleko k tomu, aby se zhroutil. Opřel se tedy o velký kámen, slzy mu stékají po horkých tvářích, a ani je nevnímá. Cítí jen bolest a beznaděj. Uvědomuje si, že když podlehne slabosti, může se o ostré kameny zranit ještě více. Silou vůle tedy stojí na nohou a zhluboka dýchá. Cítí, jak mu na spáncích tepe krev v žilách a nepřítomné oči civí do jednoho místa. Z pootevřených úst mu vytéká slina. David stál takhle hodnou chvíli, než přemohl slabost. Jeho dech se uklidnil, srdce se přestalo snažit vyskočit z hrudi a oči se začaly konečně rozhlížet kolem sebe. Vidí zelené řasy světélkující na stěnách a kamenech, jeskyni, kameny i krápníky a vidí i velký balvan, za nímž má své tvrdé lůžko. Nešťastný muž najednou velmi zatoužil lehnout si na své místo a jen spát a spát a … „Když se už nevzbudím, bude to vysvobození.“ – proběhlo mu hlavou a sám se podivil nad tím, že myšlenka na smrt mu vůbec nevadí.

Pomalu se vlekl na své místo a musel už několikrát odpočívat, než byl schopen udělat další krok. Najednou se zachytil rozeklané stěny a opravdu v poslední chvíli, neboť mdloba přišla nečekaně. Stojí, rukama se křečovitě drží stěny a vytřeštěné oči těkají z místa na místo. Skelný zrak prozrazuje horečku, po tvářích se řine pot, ale najednou se celé jeho tělo roztřáslo zimnicí. David se po nekonečné době dobelhal dalších pár metrů k velkému kamenu, které si určil k odpočinku. Cestou si namáhavě obléknul bundu, a když konečně dorazil na místo, více se zhroutil, než uložil. Se zatnutými zuby se snažil ulevit bolavé noze, a když se mu to za daných podmínek podařilo, položil si hlavu. Horečné oči zírají do zeleného prostoru a jazyk se snaží olíznout suché popraskané rty. Trýznivě si uvědomuje jak velkou má žízeň a cítí jazyk jako něco velkého, suchého a cizího ve svých ústech. Tak rád by se napil. Ve své týrané mysli vidí velkou křišťálovou sklenici plnou průzračné vody. O sklo cinkají velké kostky ledu a voda je chladná. Tak chladná, že je celý pohár orosený. Miniaturní kapičky se perlí na stěnách a spojují se, až ztěžknou tak, že stékají na bělostný ubrus a vpíjí se do něj. Na sklenici zůstávají jen mokré cestičky.

David třeští oči na vodu, která stojí na stole a má ukrutnou žízeň. Z celého srdce si přeje polknout aspoň doušek …. – nebo dva – prosí v duchu. Natahuje ruku, ale stůl je najednou příliš daleko. Je mučen žízní a nemůže dosáhnout na lahodný nápoj. Jeho ruka je těžká, příliš těžká, než aby ji zvedl. Najednou ho popadá strach, že když sklenici vezme do ruky, že ji neudrží, vyklouzne mu z křečovitých prstů a rozbije se o podlahu. David přerývaně dýchá, jazyk se znovu snaží olíznout rozpukané rty. V celém těle má napnutý každičký sval. Oči se stále vytřeštěně dívají na pomyslnou spásu. Zvedl ruku, sáhnul na stůl a opatrně sevřel sklenici. Znenadání dostávají oči nepřítomný výraz a hlava klesá. Celé tělo se uvolnilo a propadlo se do hlubokého spánku, velmi podobného bezvědomí. Nešťastný muž spal neklidně. Ve spánku přerývaně dýchal, chvílemi sténal a bezděčně zatínal ruce v pěst. Někdy uprostřed noci se vzbudil. Otevřel oči a rozhlédl se, viděl ovšem jen zelenou jeskyni. Znovu si uvědomil, jakou má žízeň. Snažil si vybavit, kdy naposledy pil, ale nemohl si vzpomenout. Ví, že pil nedávno, přece měl sklenici plnou vody. Na obličeji rozpáleném horečkou bylo znát, jak moc se snaží zmatený muž přemýšlet. Zamračil se.

„Jak mohla být v jeskyni sklenice vody?“

Namáhavě se zvedl na loket, o vodě se mu jistě jen zdálo! Musí se ovšem napít. S vypětím všech sil a potlačovanými steny, které se draly mezi sevřenými zuby, se pomalu zvedá na nohy. Když se mu to podařilo, přidržuje se balvanu za sebou a dlouhou chvíli odpočívá. Čeká, až se mu přestane točit hlava. Pak se odhodlá a vykročí směrem k černé vodě. Žízeň je větší než strach. Po několika krocích se přece jen zastavuje a nerozhodně se rozhlíží. Kdyby se našla jiná možnost, než jít do blízkosti tmavé hlubiny, jistě by ji uvítal. Jeho zrak pohlédl na prohlubeň pod velkým krápníkem. Během dlouhého času, co krápník rostl, se pod ním vytvořilo mělké jezírko, lemované nánosem usazených minerálů. Vody tam sice bylo moc málo, ale byla tam. Rozhodnutí přišlo vzápětí. David se otočil a zamířil k mělké prohlubni. Namáhavě s přerývaným dechem se mu podařilo pokleknout. Opatrně nabírá do dlaní vodu a nedočkavě ji nese k ústům. Rozpukané rty se do ní lačně ponořily a sály trpkou tekutinu. David cítil, jak mu každý doušek zvláčňuje ústa, jak mu stéká do vyprahlého krku a cítil ji, jak chladí v žaludku. Voda však nebyla dobrá, bylo v ní rozpuštěno mnoho minerálů a trnuly po ní zuby i jazyk. Ale nedokázal zvednout hlavu, dokud měl v dlaních poslední krůpěj. Ošklivostí s ní zatřásl, rty se zkřivily do šklebu a ohlédl se k černému jezírku. Jeden pohled stačil k tomu, aby znovu nabral do dlaní vodu z prohlubně. Když dopil, cítí se osvěžený. S námahou se zvedá a jde zpátky na své kamenné lůžko. Uložil se a okamžitě tvrdě usnul.

Kapitola čtvrtá - Den druhý

Když po dlouhých hodinách opět zvedl víčka a shledal, že to není sen a je opravdu v jeskyni, uvědomil si krutou žízeň. Ležel ovšem bez hnutí a snažil se přemýšlet. Uvědomoval si, že ho střídavě polévá pot a roztřásá zimnice, pomyslel si:

„To mi ještě chybělo …. horečka ….. musím se napít.“

Vstal toporně, ale ne s takovým vypětím jako v noci. Voda i spánek dodaly jeho tělu posilnění. Už nijak zvlášť nepřemýšlel a zamířil přímo k černé vodě. Byl si vědom, že se musí pořádně napít. Když přidřepl, s malým zaváháním nabral vodu a rychle odstoupil. Nic hrozného se ovšem nestalo. Vypil všechno, co měl v dlaních a vrátil se. Ponořil ruce zpátky do vody a znovu a znovu lačně sál, dokud neměl pocit, že má dost. Naposledy namočil ruce do černé vody a omyl si obličej, tvář se mu zkřivila bolestí, když zavadil o velkou ránu na tváři, ale voda ho osvěžila. Ulehčeně couval od jezírka a nespouštěl zrak z černé vody. Až zakopnutí o volný kámen ho přimělo odtrhnout oči od zatopené části jeskyně. Vrátil se k balvanu a sedl si co nejpohodlněji, aby si odpočinul a promyslel co dál. Podíval se na hodinky. Bylo dopoledne. Za nedlouho by byl čas k obědu. David přemýšlel, kdy naposledy jedl. Žaludek ho bolel, ale příděl vody ho přece jen trochu uklidnil. Uvědomoval si, jak je divné, že vůbec nepociťuje hlad. Se svraštělým obočím nad tím přemýšlel. Nakonec sáhl do kapsy a vytáhl tolik opatrovaný sáček s čokoládou. Bez váhání rozbalil jednu tyčinku a bez chuti se do ní zakousl. Věděl, že by bylo dobré jídlem šetřit, ale zároveň si uvědomoval, že pokud nebude jíst nic, nemá nejmenší šanci prozkoumat chodbu. David bez chuti žvýká kousek čokolády a silou vůle ji polyká. Ovšem s prvním soustem se probudila jeho chuť k jídlu a dožaduje se dalšího a dalšího sousta. Odhodlání, že bude jíst zase po maličkých kouscích, bere za své. Ukusuje čokoládu, a aniž by ji pořádně rozkousal, polyká, aby mohl znovu poslat do žaludku další. Tyčinka zmizela v jeho útrobách moc rychle a David teď pociťuje krutý hlad. Ruka v kapse svírá sáček a rozum říká, že další už si vzít nemůže. Tento vnitřní boj trval jen krátce. Žaludek se zničehonic vzbouřil a poslal všechno, co přijal, zpět. David se rychle postavil, ale stačil udělat jen dva kroky, než začal zvracet. Zvrátil vodu s kousky čokolády a vysílený, pocítil hořkou lítost nad zmařeným jídlem, až mu do očí vstoupily slzy. Když ho nevolnost přešla, chvíli odpočíval v předklonu a pak odhodlaně zvedl hlavu. Ví, co musí udělat. Musí všechno rozplánovat, nemůže vypít tolik vody najednou a hned se najíst. Vrátil se na své místo pod balvan a půl hodiny se téměř nepohnul. Určil si, že sní ještě jednu čokoládu, až uplyne určený čas a pak se napije, taky po půl hodině, ale nesmí vypít takové množství. David nechce myslet na svůj žaludek a tak se celou svou bytostí soustředí na čas. Nervózně poťukává prsty, každou chvíli kontroluje hodinky a čeká. Jeho odhodlané oči jen bloudí po jeskyni a bezmyšlenkovitě si prohlíží už známé detaily. Když konečně uplynula určená doba, třesoucími se prsty rozbaluje tyčinku a ukusuje zase jen kousíčky, které nechává tát v ústech, velmi pomalu. Po posledním drobku má dobrý pocit, že dělá správnou věc. Podle hodinek je poledne. Protáhl se a musí počkat další půlhodinu. Vyplnil ji tím, že zkontroloval své oblečení a zranění. Boty jsou suché, bunda taky. Vykasal nohavici nad koleno a se soustředěným výrazem a staženým obočím si prohlíží černou, jakoby cizí nohu. Na pohled se nezměnila, je stále nepřirozeně oteklá, ovšem bolí mnohem více. Opatrně přejíždí prsty po kůži a uvědomuje si, že ten dotyk necítí. Mírně stlačil jedno místo prstem a z něj vystřelila krutá bolest, i jeho obličej se stáhnul do bolestivé grimasy a s prudkým výdechem unikl ze rtů sten. Rukou sice rychle ucukl, ale i tak zůstává na kůži prohlubeň a velmi pomaličku se vrací do původní polohy. David má jen základní běžné znalosti z oboru medicíny. Nedokáže si v tuto chvíli odvodit rozsah svého zranění. Před očima mu vyvstal jeden výjev, kterého byl kdysi svědkem. Byl na návštěvě na malé farmě, když přijel veterinář ošetřit mladého býčka. Zvíře mělo velký absces na zadní kýtě. Doktor vzal skalpel a prořízl kůži na spodní straně otoku. Z rány začal vytékat hnis a býček se ani nepohnul. Bylo na něm vidět, jak moc se mu ulevilo. Zoufalého muže napadá, jestli by se nemohl pokusit udělat to samé se svojí nohou. Má ovšem ještě tolik soudnosti, že tuhle myšlenku ihned zavrhl. Jeho noha nehnisá, je zhmožděná, a i když je přesvědčen, že kosti jsou v pořádku, svaly nikoliv. S hlubokým povzdechem stahuje nohavici zase zpátky přes koleno a kontroluje hodinky. Uplynula půlhodina a tak je čas. Vstávání mu působí čím dál větší potíže, ale jeho vůle je silnější než bolest. Umanul si, že se teď napije, tak to taky udělá. Když se postavil, chvíli odpočívá a přemýšlí. Dívá se střídavě na černou vodu a na mělkou prohlubeň pod krápníkem. Nakonec se rozhodl pro jezírko. Vybavil si odpornou chuť vody z prohlubně, která se navíc po jeho minulém zásahu ještě nestačila naplnit ani z poloviny. A taky se uklidňoval, že se u jezírka před hodinou nic hrozného nestalo. Soustředil se tedy jen na zatopenou část jeskyně, ale přece jen se dostavil strach. Pomalu jde krok za krokem a pociťuje napětí. Všechny svaly v jeho těle, které toho jsou schopny, jsou připraveny k rychlé reakci, kdyby bylo třeba. David se zastavil dva kroky před černou vodou, bázlivě se ohlédl zpátky a chvíli poslouchá. Neslyší nic, než svůj zrychlený dech. Jeskyně je stejně nehybná jako vždy. Ušel tedy zbytek vzdálenosti, a ne bez námahy si přidřepl k hladině s přesvědčením, že jestli se teď stane něco nečekaného, znovu skončí pod vodou a ta ho vtáhne do chodeb, nebude se bránit. Smrt by přišla docela rychle a možná by to bylo mnohem lepší, než tady pomalu umírat. Vody má sice dost, ale žádné jídlo. Jen dvě a půl čokoládové tyčinky, pečlivě zabalené v kapse bundy. Jak dlouho se s tím dá přežít? A má vůbec cenu se o přežití snažit? Davidova hlava se zatřepáním snaží zbavit takových myšlenek. Dokud si nebude jistý, že ten tunel z jeskyně opravdu nikam nevede, má ještě naději. Poprvé sice narazil na překážku, ale stále neví, jestli něco nepřehlédnul. Nabírá vodu do dlaní a nese ji k ústům. Najednou si to rozmyslel a první dávkou si opláchl obličej. Voda byla osvěžující, ale nešetrně si přitom přejel přes svou zraněnou tvář a obličej se mu na okamžik stáhnul bolestí. Ta však byla zanedbatelná vzhledem k jeho noze. Další voda už putovala do jeho úst. Příjemně mu svlažila jazyk a stékala do útrob. David pil velmi pomalu, tak, jak si to předsevzal. Vodu si nabral ještě dvakrát a odvrátil se od černé hlubiny. Neměl sice pocit, že by se napil dostatečně, ale s vůlí nebojoval. Udělal, co si vytýčil a vrátil se na své místo. Než si znovu sedl, chvíli přemýšlel, jestli je teď ten správný čas na prozkoumání tunelu. Nakonec usoudil, že si trochu odpočine, než se k němu vydá. Najednou dostal nápad, zvedl ze dna jeskyně malý kámen a umístil ho na svůj balvan, jako znamení včerejšího dne. Když se sehnul pro další, za dnešek, napadlo ho, že je jako Robinzon. Nad tou myšlenkou se hořce ušklíbnul. Robinson, byl na ostrově plného slunce, s dostatkem jídla i dobré vody. Slunce, pláž a spousta stromů. A on ….David? …. Jen zelená jeskyně! Usadil se co nejpohodlněji, jak to šlo a i když bylo teprve po poledni, téměř okamžitě usnul. Probudily ho křeče v břichu. Vyděšeně otevřel oči, vstal tak rychle, jak to bylo možné, a udělal jen několik kroků, než začal zvracet. Jeho tělo stihlo strávit čokoládu i vodu, tak se nešťastník v předklonu jen dáví a z úst mu vytékají sliny a žaludeční šťávy. Už se zdálo, že se žaludek uklidnil, když se mu útroby bolestivě sevřely a z jeho úst se vyhrnuly krvavé kusy. David opakovaně zvracel. Už to nebyly jen žaludeční šťávy. Vychází z něj něco, co připomíná kusy vnitřností. Jeho tělo bojuje s krutými křečemi, ústa plná vlastní krve, potřísněné oblečení. Davida zachvátila panika.

„Co se to sakra děje?!?“

Jeho nepříčetné oči jen zírají na hmotu, která z něj vychází. Klesl na kolena, a ani necítil bolest nohy, celou jeho bytost ovládalo dávení jeho vlastních vnitřností. I v nazelenalém světle bylo vidět krvavé kusy a všude krev. David se najednou uklidnil. Ne, že by mu bylo lépe, ale uvědomil si, že umírá.

„Konečně!“

Konečně bude zbaven bolesti a beznaděje. Ve skrytu duše sice doufal, že se mu podaří zemřít ve spánku, ale i tahle situace ho zbaví bolesti jednou provždy. Smířený s osudem se narovnal a nadechl. Nevolnost přešla. Žaludek, pokud mu nějaký zbyl, se přestal vzpírat a bolet. Vlastně ho nebolelo vůbec nic. David se najednou cítil neskutečně lehce, postavil se … a krutá bolest v noze se znovu připomněla. Vystřelila až do mozku, zatmělo se mu před očima a čelo okamžitě pokryl horký a lepkavý pot. Jeskyní se ozvalo bolestné zaúpění, které patřičně zesílilo, a David chvíli bojoval s mdlobou. Oči měl vytřeštěné a bolestí se mu zastavil dech, pak víčka pevně semknul a mezi zaťatými zuby vyrážel ostrý, krátký dech. Když se trochu vzpamatoval, potřeboval si sednout. Zamířil ke svému místu a bezděčně si hřbetem ruky setřel krev z brady. Zcela automaticky se na ni podíval a zamračil se, otřel si celá ústa a zastavil se. Nevěřícně zírá na svou ruku! Je čistá! … Po krvi ani památka. Zmatený muž se pomalu otočil, a s obavami se vrací. Přece cítil krev, viděl, jaké kusy vycházejí z jeho těla! Myslel si přece, že konečně umírá. Náhle ho napadlo zkontrolovat oblečení. Nebylo sice už čisté, ale po čerstvé krvi na něm nebyla ani stopa. Mezitím došel k místu, kde zvracel a opatrně pohlédl před sebe na zem. Děsil se toho, co tam uvidí, ale mezi kameny je jen chuchvalec slin a žaludečních šťáv, jinak nic. Bezradně se rozhlédl a bil naprosto zmaten.

„Co se to tu děje?!“

V těžce zkoušeném mozku se mu vybavila situace, kdy ho náhlá povodeň smetla do hlubiny, málem se utopil, ovšem vlasy a bundu měl suchou. Jeho mozek ho tedy jistě klame! Má věřit tomu co vidí teď, nebo tomu, co cítil a také viděl jen před malou chvilkou? Roztřesený, kulhajíc, vrátil se ke svému velkému kameni, opřel se o něj tak, aby ulevil bolavé noze a podíval se na hodinky. Je večer. Hořce si pomyslel, že je to už tři dny, co se vydal k propasti. Postrádá ho vůbec někdo? V hotelu by si přece mohli všimnout, že jim chybí host. Zvlášť, když nepřišel ani na jednu masáž, nebo jinou proceduru. Přátelé a rodina ho čekají až za několik dnů a hledat ho nejspíše ještě nebudou. Možná je jim divné, že se s ním nemohou spojit, ale když všechny před svým odjezdem důrazně upozorňoval, že si chce hlavně odpočinout, že odloží telefon a pokud to nebude nutné, nebude nikomu volat, pak asi nemůže očekávat pomoc z jejich strany. Davida přepadla lítost. Vzpomínka na rodinu a přátele mu vehnala do očí slzy a ty mu teď stékají po zmučené tváři. Pokud by všechny doma před odjezdem nepřesvědčoval, možná by teď už někomu chyběl a začali by ho hned hledat. Takhle se po něm začnou shánět mnohem později, a kdo ví, jestli tady do té doby přežije. Zhroucen stojí u svého kamene a vzlyká. Cítí jen velkou beznaděj a myslí na všechny, které má rád. Najednou si rázně setřel slzy a zvedá odhodlaně hlavu.

„Přežiju!“ – opakuje si v duchu a jeho tvář dostává odhodlané rysy.

„Přežiju … přežiju, nebo udělám všechno pro to, abych přežil co nejdéle.“ – přivřenýma tmavýma očima se pevně rozhlíží po jeskyni.

„Když mám umřít, umřu! Ale čím později to bude, tím větší šanci dám lidem, aby mě našli.“

David překonal bolest a rozhodně vykročil k černé vodě. Nabral do dlaní vodu, malou chvíli vyčkával a pozorně sledoval hladinu. Pomalu upil. Podvědomě stále čekal nějakou pohromu, i když se hlubiny už tak panicky nebál. Vodou se osvěžil a vrátil se ke svému balvanu. Rozhodl se, že zkusí spát. Pokud neusne, půjde na průzkum tunelu hned. Pokud bude spát, půjde ráno. Snažil se nepoddávat bolesti a uložil se, jak nejpohodlněji to šlo. I přesto, že předtím spal celé odpoledne, usínal téměř okamžitě.

Kapitola pátá – Den třetí

David spal tentokrát dlouho. Byl ještě v polospánku, když si uvědomil, jak moc ho bolí noha. Pomyslel si, že ji ve spánku nějak nešetrně přimáčkl a zkusil s ní pohnout, aby našel lepší pozici. Náhle vyděšeně otevřel oči! Ta bolest není ze zraněné nohy, ale z té druhé! Prudce se posadil a vytřeštěně zíral na svou nohu neschopen pohybu. Bota i noha až po kotník je obalena zelenými řasami a září. Bolest se stupňuje. Na čele se mu zaperlil pot a několik okamžiků se David nepohnul, jen prudce a vyděšeně dýchal. Bezradné ruce zatnuté v pěst. Řasy ho napadly! Doteď ho vůbec nenapadlo, že by se jich měl bát. Silou vůle odtrhl zrak od své nohy a rychle očima zkontroloval stěny a ostatní místa. Všechno bylo jako jindy, nezdálo se, že by se zelený povlak nějak zvětšil. Tak proč jich má najednou tolik na noze? Jak se k němu dostaly? Na hledání odpovědí ovšem nebyl čas. Jak se stupňovala bolest, přinutila Davida jednat. Aby se zbavil co největšího množství řas, horečně si sundává botu. Má ji sice pevně zavázanou tkaničkou, ale není takový problém ji vyzout, a když se zapřel patou za kámen, bota sklouzla z nohy …. Lépe řečeno, z toho, co z ní zbylo. David ohromeně zírá na krvavý pahýl své nohy. Prsty a nárt chybí, má jen část paty a řasy až nad kotník. A už tak krutá bolest se stává nesnesitelnou. Marně se snažil pevně sevřít ústa, i tak se ozvalo hlasité zaúpění a přidušený výkřik. Ozvěna byla nemilosrdná a vrátila zvuk zpět. Zmučený muž se přikrčil, jako kdyby dostal ránu a měl pocit, že mu do uší projíždí ostré jehlice. Ještě více sevřel rty a jeho obličej se stáhnul do bolestivé a vyděšené grimasy. Vytřeštěné oči zíraly na nohu, kde řasy postupovaly rychle ke kolenu. Konečně se vzpamatoval ze šoku a jeho mysl začala pracovat. Ve spěchu vyhrnul nohavici co nejvýše, zoufale si oběma rukama sevřel nohu a snažil se pohybem stírat řasy o okolní kameny. Moc se mu to nedařilo a zelená hmota se rozlézala a zakusovala dál.

David funěl a za semknutými rty vydával jen neurčité steny. Myšlenky mu vířily v hlavě rychlostí uragánu, ale řešení nenacházel. Kotník už zmizel, uvědomil si, že ho to zelené peklo žere za živa. A nejen měkké tkáně, ale i kosti. Jestli jim nezabrání dostat se až k tělu, bude nucen se dívat, jak části jeho těla a vnitřností mizí nenávratně pod nánosem zelených řas. Při té myšlence zalapal po dechu. Jeho oči dostaly šílený výraz, a když viděl, že má nohu sežránu do půlky holeně, v panice začal řasy stírat rukama. Teprve pak si vzpomněl, jak se jich dotkl poprvé. Všeho nechal a soustředí se jen na jedno. Musí se dostat k vodě! Poprvé za celou dobu, co byl v jeskyni, viděl v černé hlubině spásu. Těžce, ale snaží se postavit. Nejde to! Vlasy se mu na čele slepily potem, kapičky stékají do očí a štípou v nich, ale skelné oči se upírají jen k jezírku. David sebral všechnu sílu a začal se plazit, dostal se až na kolena a houževnatě postupoval kupředu. Necítil bolest, jen šílený tep svého srdce na spáncích a byl odhodlán nepolevit. Pak se mu nějakým zázrakem přece jen podařilo vstát a ve vzrůstající panice se vleče k vodě. Dva kroky před ní se zastavil. Rty byly sevřené stále stejně pevně, obličej byl stažen do nehezké bolestné grimasy, ale oči se změnily. Objevil se v nich ….. úžas! David si uvědomil, že stojí na obou nohou. Než se podíval dolů, snažil si vybavit, co před chvíli viděl a co stále cítí. Zelené řasy ho ve spánku napadly, sežraly mu kus nohy a bolest je šílená. Jak je tedy možné, že na ni stojí? Trýzněný muž neví, jestli má věřit tomu, co viděl a cítil před okamžikem, nebo tomu, co cítí teď. Nakonec se přece jen odhodlal prohlédnout dolů. Na noze uviděl zelené řasy a to rozhodlo. Několik namáhavých, ale rychlých kroků a stojí po kolena ve vodě. Udýchaný a zmatený. Pozorně sledoval řasy, jak rychle přestávají svítit a za chvíli zmizely docela. Voda příjemně chladila nejen napadenou nohu, ale i tu druhou, pohmožděnou. David se snažil urovnat myšlenky a zklidnit dech. Výraz jeho očí se vracel do normálu a zadíval se na své tvrdé lůžko. Viděl u něj svou botu, ale jinak nic podezřelého. Stál ve vodě a zmateně přemýšlel. Nejspíše si při pádu poranil hlavu, má něco s mozkem a teď ho klame jeho vlastní rozum. Čemu má tedy vlastně věřit? Přece sám viděl a cítil, jak mu zelené řasy sežraly kus nohy, ale teď stojí v chladné vodě a vypadá to, že ji má celou. Zkusil zahýbat prsty a pak i kotníkem. Zdá se být všechno v pořádku. David se pomalu uklidňoval. Zničehonic se mu sevřel žaludek a stačil jen vyběhnout z vody. Znovu stojí v předklonu a zvrací, ruce zapřené o kolena. Znovu se mu s nesnesitelnou bolestí trhají útroby a znovu z něj vycházejí velké krvavé kusy i s napěněnou krví. Na pohled to vypadá, jako kdyby se mu potrhaly plíce. Když dávení přešlo, byl nucen odpočívat a cítil se velice slabě. Setřel si rukávem pot z čela a narovnal se. Hřbetem ruky si přejel přes ústa. Cítil v nich pach krve, ale ruka byla opět čistá. S povzdechem se podíval na hodinky. Bylo dopoledne. Při prvním kroku se přesvědčil, že nohu má celou. Dokulhal pomalu ke svému balvanu, položil na něj třetí kámen, na znamení dalšího dne a unaveně si sedl. Než začal rozvazovat tkaničku na botě, aby si ji obul, dobře si ji prohlédl. Po řasách ani památky. Chvíli se díval stranou a snažil se soustředit na své myšlenky, než svou pozornost vrátil k botě. Podvědomě čekal, že se něco změní, ale byla v pořádku. Zamračil se. Dá se tady vůbec něčemu věřit? Davida netrápila mokrá ponožka a v klidu se pečlivě obul, utáhl pevně smyčku a odhadoval, jaké má možnosti. Kromě tunelu a pomalého umírání u svého kamene, žádné. Je jen jediné východisko, pokusit se odsud konečně dostat, a to co nejdříve. Povzdechl si, prohrábnul prsty vlasy a naklonil se tak, aby viděl vchod do nitra podzemí. Stejné kameny se koupaly v zelenavé záři, jako jindy. David seděl opřený o chladný kámen a přemýšlel. Co se to děje? Začíná snad bláznit? Pravděpodobně má otřes mozku, ale to mu nesmí zabránit v tom, aby se odsud dostal. Pohlédl znovu na hodinky, aby se přesvědčil, že je opravdu dopoledne. Spal tedy celou noc a to je dobrá zpráva. Cítí se odpočatě a nemá ani tak velký hlad. To ovšem neznamená, že nebude jíst. A začal šátrat v kapse. Vytáhl sáček a pečlivě ho prohlédl. Po delším váhání rozbalil půlku tyčinky a začal podle svého pravidla pomalu ukusovat. Chce dnes prozkoumat tunel, už to nebude odkládat. Jestli je to šance, jak se odsud dostat, musí se o to pokusit. Jedl, jak nejpomaleji to šlo, ale i tak zmizela čokoláda v jeho ústech moc rychle. Počkal půl hodiny a namáhavě vstal, aby se napil. Už se bezedné hlubiny tolik nebál, ale zbytečně se u ní nezdržoval. Nabral vodu do dlaní, napil se a pak si opatrně opláchnul obličej. Tentokrát dal pozor, aby si nejitřil bolest z rány a hned se zase vzdálil. Když byl od jezírka pár kroků, podíval se zamyšleně zpátky. Už několikrát se napil a nic hrozného se nepřihodilo. Ovšem věřit, že se nic nestane, to nemůže, na to má moc negativních zkušeností. Jestli je to vyvoláno tímhle zvláštním místem, nebo jeho zraněným mozkem, to nedokázal říct. Odvrátil se od černé vody a zadíval se odhodlaně k tunelu. Snažil se určit, co všechno ho bolí, ale nenacházel konkrétní odpověď, měl pocit, že úplně všechno. Krutá bolest v noze vystřeluje jako ostrý nůž až do mozku a občas mu vyráží dech. Má pocit, že mu v těle už nezbyly žádné vnitřnosti, že je všechny zvrátil. Vlastně by jej uvnitř už nemělo co bolet, ale bolí a dost krutě. A třeští mu hlava a cítí i šrám na tváři. David zvedl zmučenou tvář a jeho propadlé oči se rozhlédly. Sám sobě se snažil dodat sílu. Nesmí na to myslet, nesmí se tomu poddat. Potřásl hlavou a zamířil k tunelu. Chce se dostat na konec a prozkoumat, jestli něco nepřehlédl. Po pár krocích se zastavil a pohlédl na své tvrdé lože. Chvíli usilovně přemýšlel, pak se k němu vrátil, vytáhl ze sáčku obaly od čokolád a dal je pod všechny kameny na svém balvanu. Zbylé tyčinky zase pečlivě zabalil a dvakrát zkontroloval, jestli je sáček pevně uzavřen. Kdyby se náhodou zase přihodilo něco nečekaného, nechce přece riskovat rozmočení jediného jídla, které má. Pak s námahou poklekl na zdravější koleno a z malých kamenů vyskládal své jméno. Ještě vytvořil šipku, která směřovala k tunelu, a vstal. Asi v polovině cesty udělal druhou a před vchodem do tunelu poslední. Spokojeně se otočil a hodnotil své dílo. Kdyby se v tunelu dostal dál, než předpokládá, nebo kdyby se z něj nevrátil, budou ti, kteří ho tu budou hledat, vědět, že tu byl, přežil a zmizel v chodbě. Několikrát se zhluboka nadechl a zamířil do nitra skály. Po chvíli se ocitl v naprosté tmě a zůstal stát. Pohlédl zpátky. Nechtělo se mu zůstávat potmě, už si zvykl, že je kolem něj pořád světlo, sice zelené, ale světlo. Ovšem jeho touha dostat se odsud ven, byla silnější. S odhodláním postupoval po malých krůčcích dopředu. Dobře si pamatoval, jak velkou prožíval bolest, když narazil zraněnou nohou do skály a teď se soustředil celou svou bytostí, aby se to neopakovalo. Než udělal krok do tmy, prohmatal před sebou každý kousek, posunul se dopředu a znovu osahával prostor před sebou a po stranách. Chtěl se přesvědčit, že opravdu nemine žádnou odbočku, která by mohla znamenat záchranu. Chodba se v jednom místě nepříjemně zúžila, ale o tom už věděl od minula a byl to pro něj orientační bod, kde se nachází. Čas se nekonečně vlekl. Davidovi stékal po zádech a čele pot, slepil mu vlasy na spáncích a pálil v očích i v ráně na tváři, ale postupoval odhodlaně vpřed, dokud nedošel na konec chodby. Chvíli odpočíval a pak pozorně přejížděl prsty každý centimetr, aby mu nic neuniklo. Celou svou pozornost soustředil jen na tuto činnost. Už byl skoro u protější stěny, když se mu prudce rozbušilo srdce, nahmatal nízký otvor. Poklekl a snažil se dát ruku co nejdál a podle hmatu odhadoval, jestli by bylo možné pokračovat v cestě. Před sebou nenarazil na překážku, lehl si tedy na břicho a vsunul se na loktech dovnitř. Teď je nucen o jeden loket se opírat a druhou rukou zkoumat prostor před sebou, nad sebou i po stranách. Najednou se začala chodba rozšiřovat, a jemu se vzrušením prudce zrychlil dech. Nová naděje mu vehnala krev do spánků. Únava jako by z něj spadla, a jen to šířka a výška kolem něj dovolila, nadšeně se pohyboval na všech čtyřech. Vlastně jen po třech, protože zraněnou nohu táhnul za sebou, aniž by cítil výraznější bolest. Ale po pár metrech skončila i tahle malá chodba. David tomu odmítal uvěřit a několikrát před sebou tvrdohlavě osahal každý kámen, nechtěl se s tím smířit, nechtěl se vzdát. Zoufale chtěl dál, chtěl se dostat ze zajetí studených stěn, chtěl na čerstvý vzduch, chtěl cítit vítr na své tváři. Chtěl vidět denní světlo a slunce, slyšet ptáky a šumění stromů …. Chtěl pryč od toho zeleného pekla v podzemí. Zoufalý, zlomený a bez naděje položil rozpálené čelo na chladné kamenné dno a z jeho očí vyrazili slzy lítosti. Přerývaně dýchal a chvíli jen plakal. Je konec, nikdy se odtud nedostane. Nikdo se nedozví, že tady tak zoufale bojoval o život, co všechno prožíval, čemu čelil a co si na něj jeho chorý mozek vymyslel. Osud je nespravedlivý, proč jen jej nenechal utopit hned po pádu, proč si pro něj nachystal takovou krutou zkoušku, když ho stejně nechá umřít, … proč?! Sevřel pevně rty, rysy ve tváři ztvrdly, dech jen prudce vyrážel nosem a David dostal vztek. Celou silou, co mu ještě zbyla, bouchnul pěstí do kamenné stěny před sebou a ani neuvažoval nad tím, že se může zranit. Pořádně to zabolelo a tím se mu vrátila rozvaha. Je přece hloupost si dobrovolně zranit ruce. Snaží se ovládnout. Když se mu to konečně podařilo a dech se zklidnil, znovu a znovu se přesvědčoval, že je ve slepém rameni. Prohmatal před sebou několikrát každý kousíček, ale nenašel ani puklinu, natož cestu dál. Zklamaný svěsil hlavu. Musí se tedy vrátit. Odevzdaně se položil znovu na břicho a pomaličku se posouval dozadu, až se dostal zpět do tunelu. Posadil se a rozplakal. Ani se nesnaží stírat slzy. Uvědomuje si, už pokolikáté, že se odsud nikdy nedostane. Je tady odsouzen k smrti. Nahoře nikdo neví, kde šel, nikdo ho v podzemních chodbách nenajde a s největší pravděpodobností ani hledat nebude. Jak si může někdo myslet, že by mohl přežít už jen samotný pád do propasti. A teprve nikoho nenapadne, že přežil i potopení do labyrintu a nakonec našel jeskyni, která ho zachránila. Ale jaká je to záchrana. Je zraněný, hladový a vyčerpaný. Kdyby se byl, při pádu zabil nebo potom utopil, nemusel teď trpět. Davidovi vířily hlavou stále tytéž myšlenky, jako by jeho zraněný mozek nedokázal myslet na nic jiného. Ani se je nesnažil potlačit, jen plakal dál, až z toho usnul. Když se probudil, cítil se o mnoho lépe. Nebolela ho hlava, nebolelo ho tělo, ani žaludek. Jen šrám na tváři a nešťastná noha. Nevěděl, jak dlouho spal, ale rozhodl se vrátit. Je sice jedno jestli umře v jeskyni, nebo v chodbě, ale rád by věděl, kolik je hodin. Ale seděl dál, ani se nepohnul. K čemu je dobré vědět, kolik je hodin. Tady je mu lépe. Přestala ho bolet hlava, cítí se docela dobře. Má hlad! Čokoládu má přece s sebou, v kapse bundy, pečlivě zabalenou. Ale má taky žízeň! David si zhluboka povzdechl a namáhavě vstal. Bolest v noze opět vystřelila až do mozku. Jen zasténal, na okamžik zadržel dech a rozhodl se pro návrat. Nekonečně dlouho prohmatával cestu a snažil se myslet na nějaké příjemnější věci. Myslel na to, že až dorazí do jeskyně, bude tam světlo, zelené a protivné, ale světlo. Všechno je lepší, než neproniknutelná tma. Má tam své kamenné lůžko, které je sice příliš tvrdé, ale rovné. Nemusí sedět, nebo ležet na ostrých hranách kamenů, jako v tunelu. Ale první co udělá, když se vrátí, že se napije. Úplně cítil, jak mu voda stéká po jazyku a je tak osvěžující, že chladí i uvnitř v útrobách. Co na tom, že se musí přiblížit k černé hlubině. Kdyby ho chtěla znovu pohltit, dobrovolně by utonul. Nemělo by smysl bojovat o záchranu, když žádná není. Zatoužil už být v jeskyni, ale nezapomínal na opatrnost. Dál před sebou prohmatával černou tmu a postupoval jen velmi pomalu. Aniž by si to uvědomil, začal si pobrukovat známou melodii. Chvíli to přes své soustředění ani nepozoroval, ale pak si uvědomil, že se slyší, aniž by byl jeho hlas zkreslený. Zmlkl a zastavil se. Úplně zapomněl, že v chodbě může mluvit. Přes jeho tvář přeběhl náznak veselí. Zase si krátce zabroukal. Do tmy poslal bolestný úsměv a zeptal se:

„Opravdu tu můžu mluvit?“ – a sám si odpověděl.

„Áno, můžu.“ – pokrčil rameny.

„Ale co z toho, …není tu světlo ani voda.“ A zvedl ruce, aby pokračoval v cestě. Melodie se vrátila a David si cestou brouká. Přestal, až když před sebou začínal rozeznávat obrysy.

„No, konečně.“ – vydechl ulehčeně a zrychlil chůzi.

Ještě několik kroků a nepotřeboval už rukama kontrolovat cestu a pak ještě kousek a ocitl se v jeskyni. Zhluboka vzdychl a rozhlédl se. Vše je při starém, ale je to jeho jeskyně, jeho jediná jistota. Má tady tvrdé lůžko a je tu voda. Pohlédl na hodinky a podivil se. Je velmi hluboká noc, z pohledu včerejška, a nebo nad ránem, z pohledu dneška. Ale popravdě je jedno, jak to nazve. Strávil v tunelu mnoho hodin, protože se vydal na cestu včera brzy odpoledne a teď touží po odpočinku. Nejprve se u jezírka zhluboka napil, aniž pociťoval strach a pak zamířil k balvanu. Odhrnul z lůžka kamenný nápis DAVID a posadil se. No spíše se na své místo unaveně svezl, a to tak nešetrně, že si bolestivě zkroutil nohu a ze rtů se vydral hluboký sten. Bolest zase vystřelila celým tělem, ale přidalo se k ní ještě něco. Má sice pocit, jako by mu praskla kůže, ale po svých zkušenostech, tomu odmítá věnovat pozornost. Jen si sedl pohodlněji a nohu narovnal, aby jí ulevil. Ovšem lepkavý pocit ho přiměl, aby se alespoň podíval. S povzdechem vyhrnuje nohavici a třeští oči. Zčernalá kůže opravdu praskla a objevila se trhlina, v níž je vidět živá tkáň. Jak pohnul nohou, rána se zvětšila, a jako zázrakem, ani nebolela. David se zamračil, všechno co se tady stalo, bylo vždy velmi bolestivé. Beztak je to zase nějaká další vidina. Dal nohavici zpátky a chvíli si ji prohlížel. V místě, kde skrývala nové zranění, byla mokrá. Nechce se mu nad tím přemýšlet, cítí se dobře, jen je velmi unavený. Má jasnou hlavu, která se nějakým zázrakem zbavila bolesti a ani nepociťuje nevolnost. Chce jen spát. Ukládá se co možná nejpohodlněji a okamžitě usíná.

Kapitola šestá – Den čtvrtý

Dlouhá námaha a vyčerpání spojené s průzkumem jeskyně, byly příčinou toho, že David spal velmi tvrdě a velmi dlouho. Když se konečně probral, jen pootevřel oči do zelenavého světla a víčka zase zavřel. Ztuhlé tělo se snažil postupně trochu rozhýbat. Když pohnul hlavou, uvědomil si, že ho zase bolí. Takže včerejší stav byla jen dočasná úleva. Bylo mu tak fajn, když se vrátil z tunelu. Byl sice zklamaný výsledkem průzkumu, ale cítil se velmi dobře. Už je to pryč. Dlouhý povzdech se ozval jeskyní a vrátil se k jeho uším jako silný šum. Na tvrdém kameni se protáhl a pocítil všechny svaly, které v těle měl. Znovu otevřel oči, zamračil se na jeskyni, na sebe samotného i na situaci ve které se nachází a s námahou se posadil. Několikrát sevřel pěsti na obou rukou, pak protáhl nohy a soustředil se na tu zraněnou. Se staženým obočím se snažil vyhrnout nohavici, ale ta byla přilepená ke kůži. David s nakrčeným čelem přemýšlí. Uvědomuje si, že se mu za dobu co je v jeskyni, přihodilo ledacos, ale nikdy to netrvalo tak dlouho. Všechny nevysvětlené věci byly provázeny strašnou bolestí, nebo zoufalstvím v případě tonutí, ale noha nebolí více než předtím. Sevřel rty a rozhodl se ignorovat, to co vidí. Vzal nohavici do ruky a snažil se jí vykasat nad koleno, ale byla přilepená k ráně. Použil tedy trochu síly, zatáhl a přes semknutá ústa se prodralo zaúpění. Kalhoty povolily, a když je konečně vykasal, objevila se zčernalá, nepřirozeně napuchlá noha a na místě, kde se v ní včera objevila prasklina, byl jen utržený cár kůže. Rána začala krvácet a Davidovi vhrkly slzy do očí. Ani ne tak bolestí, jako vztekem! Jak teď lituje, že nevěřil tomu, co vidí, že nepřemýšlel nad důsledkem. Takhle hloupě si zhoršit zranění! Přece by nebyl takový problém, nohavici od holeně odmočit v jezírku a vyhnout se tak dalším komplikacím. Celou jeho mysl ovládl vztek. Vztek na situaci, do které se dostal, vztek, že mu nebylo dovoleno se utopit hned po pádu a je nucen tady pomalu umírat. Vztek na bolest hlavy, na jeskyni z jejíhož zeleného světla už začíná šílet, vztek na tunel, který nemá východ. Vztek na to, že mu není dovoleno v klidu a rychle zemřít. Jeho stažený obličej vyjadřoval v tuto chvíli jen obrovské napětí, šílené oči neprozrazovaly žádnou lidskou myšlenku. Připomínaly oči zvířete, zahnaného do kouta. Kdyby byl na střeše domu, skočil by dolů. Ale je v jeskyni a tady má na sebevraždu omezené podmínky. Může se vrhnout do černé vody a nechat se unášet chladným proudem. Pak stačí, když otevře ústa a voda se postará, aby už nikdy nic necítil, aby se zbavil trápení. Kdyby měl u sebe zbraň, teď by byl schopen ji namířit proti sobě. Ústa se pootevřela, ale David nevydal ani hlásku a nehýbá se z místa. Kdyby mohl aspoň křičet! Co na tom, že mu zvuk v téhle jeskyni trhá uši, stejně umře. Místo nelidského výkřiku popadl do ruky kámen, co měl nejblíže ruky a s prudkým výdechem ho mrštil do nenáviděné černé hlubiny. Ten letěl velkým obloukem, odrazil se od nízkého stropu a spadl, s hlasitým šplouchnutím do zatopené části. Těsně před tím, než se kámen dotkl stropu, Davidova tvář se změnila a v témže okamžiku si pevně přitlačil ruce na uši. Zvuk otřásl celou jeskyní. Z místa střetu na stropě se odštípnul úlomek skály a následoval do hlubiny původce toho všeho. Z několika míst na nejbližších stěnách se uvolnily menší kameny a s rachotem se skutálely na dno, kde narážely na další a další až se zastavily. Celá jeskyně se chvěla. I přes pevně přitisknuté dlaně, chránící sluch, slyšel nešťastný muž zvuk tak hlasitý, že ho bodlo v uších. David mírně povolil sevření, protože si myslel, že hluk, který se odrazil od všech stěn zanikne někde vzadu, jak byl zvyklý, ale bylo to naopak, rachot spíše sílil. Zdálo se, že se za ním hroutí jeskyně. Věděl, že to bude zase nějaká halucinace, tak nechal ruce položené na uších, seděl dál na svém místě a zamračeně se díval do jednoho místa. Čekal, že zvuk pomine. Ohlédnout se za sebe ho přimělo až stupňující se chvění. Měl pocit, že celá jeskyně je v pohybu, jako při zemětřesení. Naklonil se, aby viděl za svůj balvan a v jeho tváři se objevil nevěřícný úžas. Jeskyně se opravdu rozpadala. Ze stropu se odlamovaly větší, či menší kusy, s rachotem padaly dolů, kde se tříštily a lomozily. David sledoval to divoké divadlo pořád ještě v sedě, a nebezpečí si uvědomil v posledním okamžiku. Za ním se jeskyně plnila sutí a obrovskými balvany a jemu hrozilo zavalení. Postavil se, jak nejrychleji to šlo, a chtěl utéct z dosahu kamenů, ale propásl ten správný okamžik. Po suti sklouzla velká, plochá, kamenná deska, podrazila mu nohy a jednu přimáčkla. Nešťastný muž byl sražen na kolena a teď se zoufale snaží vyprostit, aby se mohl dostat dál. Podařilo se mu usednout, a zkouší vysvobodit nohu z jiného uhlu. Pod kamenem zmizela až do půlky holeně. Celá jeskyně se otřásá, je naplněna hlukem a noha drží na místě … a ne a ne ji dostat ven. David se soustředí na maximum. Ví, že se mu to musí podařit, jinak je s ním konec. Jeho oči jsou kupodivu najednou klidné. Sledují střídavě nohu uvězněnou pod plochým kamenem a dění nad sebou. V jeskyni přibývá sutě. Najednou se ze stropu odlomil velký balvan a spadl jen kousek od něj. David sebou trhnul leknutím a podíval se tím směrem. Trval jen mžik, než si uvědomil, že je ztracen. Velký kus skály dopadl na suť, vydržel na ní jen okamžik a začal klouzat po volných kamenech směrem k němu. Popadla ho panika a vší silou se snažil nohu vytrhnout. Po tváři mu stékal pot, smíšený se slzami. Obličej měl nepřirozeně stažený do grimasy a přes bolest kterou cítil, trhal nohou, až se zranil o ostrou hranu a noha začala krvácet. On toho však nedbal. Věděl, že mu už nezbývá čas. Velký balvan se přiblížil a z velké části se nasunul na plochý kámen. Davidovi se bolestí zatmělo před očima. Cítí jak mu kamenný blok drtí nohu a vyděšeně se dívá, jak se skalní deska zařezává do suti. Nešťastníka šíleného bolestí napadá poslední spásná myšlenka. Kamenná deska je dost ostrá na to, aby mu rozdrcenou část nohy uřízla od těla. Pak by se mohl odplazit do bezpečné vzdálenosti, jinak ho ten velký balvan zavalí. David sténá, funí a chvílemi vykřikne bolestí, ale nohu se mu nedaří odtrhnout. Na sluch nedbá, stejně se jeho křik ztrácí v lomozu a bolest v uších je zanedbatelná s tou, co teď cítí. Najednou se uklidní. Bolestná grimasa na tváři zůstává, ale oči se dívají na přibližující se kus skály s nepochopitelným klidem.

„Proč bych se měl snažit o záchranu, aspoň to trápení konečně skončí.“

Ještě ho napadá, jestli je to lepší smrt, než umírat hladem, ale nedokáže si vybrat. Ze zamyšlení ho vytrhla další bolest. Obrovský balvan se posunul na kamenné desce a sklouzl až k Davidovi. Ten se snaží smířit s nastalou situací a zkouší klidně čelit smrti. Ale pud sebezáchovy je silnější, bleskově se rozhoduje a už zase bojuje o život. Nedochází mu, že s rozdrcenou nohou nemá nejmenší šanci se odsud dostat živý, ale v téhle vypjaté situaci umírající muž nemá čas domyslet důsledky. Znovu se pokouší nohu urvat zpod kamenné desky a jen vyděšeně přihlíží, jak se mohutný kus sune blíž a blíž. Slyší drcení kostí, bolest ho cele ochromuje, chce křičet … ale ztrácí vědomí. Pro zmučeného muže to bylo vysvobození. Upadl do bezvědomí a bezvládně se zhroutil. Alespoň necítí, jak mu skála dál drtí nohu až nad koleno. Kéž by to byl tak dlouho očekávaný konec, ale není! Davida probudila ostrá bolest ruky. Zaúpěl, chtěl ucuknout, ale nešlo to. Prudce otočil hlavu a zírá do šedé stěny, kterou má téměř u nosu. Jen zelenkavé světlo zkresluje barvu kamene. Několik okamžiků trvalo, než si uvědomil, co se stalo. Balvan se sesunul níž, přimáčkl mu ruku a začal ji drtit. On je pod ním zaklíněný a nemá nejmenší šanci se z toho dostat. A skála se posouvá dál. David do toho rachotu křičí bolestí a z jednoho ucha už mu vytéká stružka červené krve. Je přinucen otočit hlavu a uhnout, protože kámen se pomalu sesunul na jeho hrudník a přinutil ho kašlat. Nemůže křičet, nemůže dýchat. Cítí na hrudi obrovský tlak a cítí, jak mu praskají žebra.

„Tak už to dokonči!“ – zařval zuřivě na balvan, ale jen sípe – „Dělej!“ – dodal stejně zuřivě.

Obrovský kámen, jako by mu chtěl schválně prodloužit utrpení, se zastavil a David zuřil ještě víc.

„No táák!“ – chtěl vykřiknout, ale vyšlo z něj jen zachraptění.

Měl ještě tolik vůle, že nadzvedl hlavu a začal zjišťovat, proč se balvan zastavil. Viděl, že narazil jedním svým koncem na jeho kámen za lůžkem, a tím se mírně natočil. A na druhé straně se opřel o menší kousek skály, kterou svou váhou pomalu drtil. Když rozdrtil asi polovinu, změnil těžiště a povolil tlak na hrudník nešťastného muže a odlehčila se i kamenná deska. Na jedné straně se nadzvedla. David cítí to odlehčení a bleskově využívá příležitosti. Využil všechnu svoji zbylou sílu, dal do toho všechnu svou vůli a povedlo se mu na zdravé ruce se kousíček nadzvednout, vysoukat se z pod balvanu i kamenné desky a odplazit se metr dál. Ten jediný metr ho stál všechnu jeho energii. Vyčerpaně leží, přerývaně dýchá a vytřeštěně se dívá, jak se obrovský balvan ještě jednou na hladké kamenné desce posunul a zaklínil se o další skalní výstupek. Dál nic. Pohyb ustal. David stále ještě vyděšeně třeští oči, ale pomalu mu dochází, že zával skončil. Vidí svou ruku, nebo aspoň to, co z ní zbylo. Je to jen beztvará hmota ukrytá v rukávu bundy. Ví, že má polámané rameno a promáčklá žebra na levé straně. Špatně se mu dýchá, chrčí a u úst se objevil uzounký pramínek zpěněné krve. Malinko nadzvednutý na lokti se snaží zjistit, jak je na tom jeho noha. Snaží se na ni podívat, … a najednou zvrátí hlavu a ta prudce naráží na nerovný povrch. Omdlel. David netuší, jak dlouho byl v bezvědomí. Když se probral, nedokázal zvednout víčka. Nechal tedy zavřené oči a snaží se pohnout. Nejde to. Nedokáže udělat jediný pohyb. Je malátný, je mu zima a přemýšlí, proč ještě není mrtvý. V bezvědomí nemohl být dlouho, jistě má v rozdrcených údech poškozené tepny a měl by tedy co nejdříve vykrvácet. Takže stačí nechat zavřené oči a už je nikdy neotevřít. Konečně umírá, konečně se nad ním osud smiloval a nechá ho umřít. Zalitoval, že se mu vrátilo vědomí a pomyslel si, že už to mohl mít za sebou. Hluboce nad sebou vzdychl. Jeho obličej ztuhl a v tu ránu má oči dokořán. David se soustředí na pomalý nádech. Stejně pomalu se snaží vydechnout. Jeho plíce poslušně pobraly tolik vzduchu, kolik se do nich vešlo. Víčka se znovu pevně zavřela, obočí se soustředěně stáhlo a plíce zopakovaly ještě jeden pokus … hluboký nádech a výdech … bez bolesti? Možná, že už nic necítí, ani tu bolest. Možná, že má v těle už tak málo krve, že nezbývá, než čekat … a umřít! Najednou se mu zvedl žaludek. Opřel se v leže o zdravý loket, jak jen to šlo, a zvracel. Hned se přesvědčil, že bolest pořád cítí. Stejně jako obvykle měl pocit, že se mu trhají útroby a ty z něj vycházejí ven v krvavých kusech. Už nebyl překvapen, jen se snažil překonat bolest a čekal, až nevolnost povolí. Pak udýchán dvakrát těžce polknul a zahleděl se na lesklou hladinu černého jezírka. Jak rád by se ještě jednou napil. K jeho okraji byl jen malý kousek, ale s rozdrcenou nohou a rukou, se zlomeným ramenem se nemá šanci k vodě dostat. Zvedl hlavu a jeho pohled zabloudil k noze. Nohy má obě! Zase ho klame zrak. Cítí tu malátnost ze ztráty krve, ví, že mu obrovský balvan rozdrtil nohu a pak ruku a rameno. Proč se mu jen vrátilo vědomí. Už mohl být mrtvý. Rukou si přejel přes zoufalý obličej a udiveně si ji prohlíží. Je to přece jeho vlastní ruka! To se snad neplete. Ale o jednu ruku se opírá a druhou má před očima. Obrací dlaň, svírá a zase rozevírá prsty a bedlivě si ji prohlíží. Jak to, že s ní může hýbat? Jasně viděl a cítil, že mu obrovský balvan končetinu rozdrtil až po rameno a to má zlomené. Pohnul s ním. Bolelo, ale pohyb byl bez omezení. David dostal neovladatelný vztek. Co to zase je? Proč už není mrtvý! To se mu nemůže splnit poslední přání, že chce umřít, a chce umřít hned! Pořád leží, mírně podepřen o jedno předloktí. Druhá ruka se sevřela v pěst, až mu zbělely klouby. Jeho obličej dostává výraz šíleného zvířete. Pevně zatnuté zuby, pootevřené rty, roztěkané oči. Ze rtů se ozývá jen přerývaný dech a vzteklé funění.

„Chci být mrtvý!“ – zasyčí téměř nepříčetně a zvuk, který se vrátil k jeho sluchu, ho vrací do reality.

Uši ani moc nezabolely, měl sice pocit, že slyší jinak než jindy, ale co je v téhle proklaté jeskyni vlastně normální? Nejspíše mu zalehlo v jednom uchu, když si ucho promnul, na ruce zůstala zaschlá krev. Bez zájmu ji otřel o oblečení. Dobře si uvědomoval, co všechno se stalo, když bez sebe vzteky hodil kamenem. Dobře přece ví, co dokáže zvuk v této jeskyni. A další zával už určitě nechce prožít. Najednou ho napadlo, že je nejspíše uvězněn u jezírka … nebo … v lepším případě … se uvolnila cesta na svobodu! David byl pořád ve stejné poloze. Zvedl hlavu, ale ze své pozice nic neviděl. Vzepřel se tedy, druhou rukou si pomohl a namáhavě se dostal na kolena. Okamžik setrval v této pozici na všech čtyřech s hlavou hluboce skloněnou a odpočíval. Silou vůle, která se vzala bůh ví kde, se snaží potlačit zbytky vzteku. Netrpělivě zvedl hlavu a opatrně se rozhlíží. Rozcuchané vlasy mu skrývají obličej a oči, ale dobře vidí na celou jeskyni, zaplavenou zelenavým světlem. Krápníky, stěny, strop a jeho balvan u kamenného lůžka, všechno je na stejném místě, nic se nezměnilo. Pootočil hlavu a pohlédl do černé nenáviděné vody. Ani zde žádná změna. Takže ho jeho mozek zase ošálil, zase to byla halucinace. Hlava ho bolí od chvíle, co se sem dostal. Určitě si tím pádem do propasti nějak poškodil mozek a teď se na něj nemůže spolehnout. Nemůže věřit tomu, co slyší, nemůže věřit tomu, co cítí, dokonce nemůže věřit ani tomu co vidí.

„Jak dlouho může trvat, než člověk nadobro zešílí?“ – napadla ho v choré mysli úplně jasná otázka.

David se ještě jednou pozorně rozhlíží, aby se ujistil, že zával tu opravdu není. …. Nebo možná je, ale on ho teď nevidí. Pomalu a velmi těžce se postavil na nohy a rozhodl se napít. Došoural se k jezírku, apaticky se napil a beze strachu, bez jakékoliv emoce si prohlížel černou vodu. Znovu ho napadla otázka, proč se hned neutopil. Ušetřil by si tolik trápení. Velmi pomalu, pomaličku se šoural zpátky ke svému balvanu. U něj se zastavil. Lhostejně si chvilku prohlížel tři kameny vyskládané na nejvyšším místě a stejně lhostejně k nim přidal čtvrtý. K čemu vlastně? Z jakého důvodu se rozhodl počítat dny? Jaký to má smysl? Bude vědět, který den umře?

A opravdu to bude vědět? Co když ho jeho hlava, zase ošálí! Odevzdaně si s námahou sedl. Zadíval se na svou zraněnou nohu a bez zájmu vysoukal nohavici nad koleno. Nic nového … nepřirozeně oteklá černá noha s velkou prasklinou, s cárem utržené kůže, pod kterou pulsovala živá tkáň. Ovšem neprosvítalo narůžovělé maso, ale jen černohnědá hmota, která se tvářila, že byla kdysi svalovinou. David s povzdechem nohavici opět stáhnul, zvrátil hlavu dozadu a opírá se o studený balvan. V mysli má prázdnotu, má pocit, že ho opustily všechny myšlenky. Znovu si povzdechl a automaticky se podíval na hodinky. Blížil se večer. Má pocit, že je vzhůru velmi dlouho a že toho dnes spoustu prožil. Ve skutečnosti po noci strávené v tunelu a velké námaze spal dlouho a probudil se až po poledni. Chvilku si své hodinky prohlížel a přemýšlel jaké má štěstí, že má čím měřit čas. Jak by mu bylo bez nich? Jak by se cítil, kdyby nevěděl, kolik je tady dní? Jak dlouho spal? Kdy naposledy jedl? ……..Myšlenka na jídlo mu připomněla čokoládové tyčinky. Sáhl do kapsy a vyndal sáček. Čokolády byly už jen dvě. Lhostejně pokrčil rameny a stejně lhostejně roztrhl obal. Tentokrát nevychutnával každičký drobek. Bez zájmu spořádal obsah a obal strčil zpátky do kapsy. Svou pohublou a zraněnou tvář svěsil na hruď a nechtělo se mu udělat jediný pohyb. Netušil jak dlouho tak seděl. Z naprosté apatie ho vytrhnul zvláštní zvuk. Chvíli pozorně poslouchal a pak zvedl hlavu. Znovu ho klame sluch? Slyší tichý svist. Jeho tvář se konečně změnila. Naprostá odevzdanost zmizela a oči v popelavé tváři zpozorněly. Začal se rozhlížet. V jeskyni už zažil hodně, ale tenhle zvuk je nový. Takže buďto se mu to zdá, anebo, se na něj řítí další pohroma. Bude skutečná, nebo ne? David dlouhou dobu jen poslouchá. Zvláštní šustění se ozývalo z různých částí jeskyně. Přikrčený ke svému balvanu čeká, co se bude dít. Srdce se mu rozběhlo na plné obrátky a dech prudce vyráží z jeho hrudi, i když se všemožně snaží ho potlačit, aby lépe slyšel. V očích se objevila hrůza a těkají z místa na místo. Dlouhou dobu se nedělo vůbec nic. Zvuk se sice ozývá pořád, ale žádné nebezpečí se nedostavuje. Trýzněný muž se pomalu uklidňuje. Srdce zpomalilo a vrátilo se do normálu. Oči se také uklidnily a tvář dostává zvědavý výraz. Pomalu vykoukla rozcuchaná hlava zpoza balvanu a opatrně se rozhlíží po celém prostoru před sebou. Zvuk se nijak nemění. Je slyšet v rychlém sledu z celé jeskyně. Ale to je všechno. Nikde se nic nehýbe … a znenadání se div neusmál, když ho napadlo:

„Jak by mohlo, je tady jen kámen, já ….. a řasy.“

Ale najednou se instinktivně přikrčil za svůj balvan a prudce se ohlédl za sebe, ale nevidí nic. Vyděšeně zírá do skalní stěny nad jezírkem, nazelenalé od záře řas, nic nevidí, má jen pocit, že mu něco přeletělo nad hlavou. Srdce se mu v hrudi zase rozběhlo. David objímá rukama balvan a znovu opatrně vykukuje. Dlouhou chvíli se nic neděje a pak se mu opět zdá, že něco prolétlo blízko něho. Ovšem zase nic nevidí. Po dlouhé chvíli, kdy se nic závažného nestalo, se znovu namáhavě posadil. Zvuk se ozýval dál, ale nezdálo se, že by se schylovalo k nějaké další pohromě. David se cítí velmi vyčerpaný. Potřebuje spát. Stejně se v téhle proklaté jeskyni nedá dělat nic jiného, než spát. Pokouší se ignorovat nový zvuk a zavírá oči. Okamžitě se propadá téměř do bezvědomí.

Kapitola sedmá - Den pátý

David spal dost neklidně a ve snu ho strašila černá hlubina, zelené řasy i zával. Všechno utrpení, které prožil, se mu vracelo v těžkých snech. Ve spánku prudce oddechoval a sténal a znovu a znovu procházel vší tou bolestí, beznadějí a strádáním. Když se konečně probral a otevřel oči, cítil, jak se mu lepí košile na zpocené tělo. Vlasy má na čele pokryté potem, úplně mokré. Uvědomuje si, že je stále naživu v prokleté jeskyni. Rozhlíží se kolem sebe, ale vidí jen kameny, krápníky a zelené světlo u řas. Cítí se velmi slabý a má neskutečnou žízeň. Jen samotné vstávání mu činí nesmírné potíže, ale když se mu to konečně podařilo, kulhá k vodě, zraněnou nohu už v koleni ani neohýbá a táhne ji za sebou. U jezírka se stejnou námahou sklání a hltavě pije chladnou vodu a znovu cítí, jak mu stéká do hrdla a jako by se mu s každým dalším douškem vlévala do žil síla. Voda ho osvěžila. Narovnal se a rozhlédl kolem sebe a zrak se mu zastavil na balvanu u lůžka. Dobelhal se k němu, položil další kámen a prohlížel si je, jako by je viděl poprvé. Pak si na něco vzpomněl a horečně hledal v kapse obal od čokolády. Téměř posvátně nadzvednul včerejší kámen a obal pod něj vsunul.

„Pátý den a já jsem stále naživu!“ – povzdechl si.

„Jak dlouho to ještě bude trvat?“

Byl si vědom, že má poslední čokoládovou tyčinku a potlačil myšlenku, že si teď sedne, sní ji a bude pak jen čekat na smrt. David stojí u svého kamene a přemýšlí, zda by se dalo ještě něco dělat. Podíval se na hodinky. Je dopoledne. Tak to spal docela dlouho, ale odpočatě se necítí. Naopak. Je čím dál více malátný, nesmírně unavený a ztratil veškerou naději. Nemůže dělat nic, než znovu usednout a čekat na smrt. Opíral se o kámen a potlačoval zoufalé vzlyky, když si uvědomil, že slyší ten včerejší zvuk znova. Zvedl hlavu právě ve chvíli, kdy měl pocit, že kolem něj zase něco prolétlo. Instinktivně ucukl, ale nevěnoval tomu pozornost. Uvažoval, jestli si má sednout, nebo se zkusit projít, aby rozhýbal ztuhlé svaly, když si uvědomil, že se neznámý zvuk změnil. Už to není svist, slyší šramot. Začal se rozhlížet. Nakonec ho upoutal pohyb na stěně jeskyně. V jeskyni je jen kámen a skály, ještě se tady nic nepohnulo. Teď ovšem po stěně něco leze. Už, už je David připraven vykročit, ale nakonec s námahou usedá zase na své tvrdé lůžko. Má jistě halucinace. Zase ho jeho chorý mozek šálí. Tady se kromě něho samotného nemůže nic pohybovat. Proč se tedy vysilovat, když žádnou sílu nemá, proč namáhat hlavu, která tak moc bolí. Trýzněný muž sice sedí, ale neustále pozoruje tmavou skvrnu na zdi. Fascinovaně ji sleduje a pořád napjatě čeká, že přelud zmizí, ale nestalo se tak. Nakonec se rozhoduje, že tu záhadu prozkoumá. Pokud se přesvědčí, že se mu to jen zdá, bude mít aspoň klid. Znovu s námahou a sténáním vstává a kulhajíc, jde ke stěně. S respektem si prohlíží něco, co po hrbolatém povrchu opravdu leze. To něco, je už celé zelené od řas. Zase se mu to jen zdá? Davidovi se v hrudi zastavilo srdce. Netopýr! Okamžitě je zapomenuto všechno strádání a beznaděj. V hlavě víří myšlenky jako tornádo a oči září novou nadějí. Strhaná tvář dostala radostný výraz.

„Netopýr!“

Má pocit, že nemůže dýchat. Přerývaně vyráží z jeho hrudi krátké výdechy, střídány ještě kratšími nádechy. Ozval se přerývaný tichý smích, který ovšem zní v jeskyni dost nepatřičně. Netopýr!

David je štěstím bez sebe. Nová naděje! Rychle přejel očima celý prostor, někde tady čeká záchrana. Netopýr se sem dostal jistě omylem. Ovšem zabloudit mohl jen zvenku, takže to je důkaz, že je jeskyně spojená s vnějším světem zalitým sluncem, kde jsou stromy, ptáci, zvířata a normální uklidňující zeleň. Ne fosforeskující řasy ….. A kde jsou … lidé … kde je život, …. talíř plný horkého jídla, ze kterého stoupá pára a tak krásně voní… Davidova ústa se zaplnila slinami, ….. kde je osvěžující nápoj v oroseném džbánku, ve kterém plavou kostky ledu a plátky zelené limetky … „Ne, ne, ne!“ – bránil se jen pomyšlení na zelenou barvu a zvolil oranžový pomeranč, jako mnohem lepší volbu.

„A vedle velká sklenice s lahodnou kávou, ozdobená vysokou čepicí šlehačky nahoře s hoblinkami čokolády ……“ – rozzářený obličej se zamračil.

„S čokoládou ne!“ – sice to tak má nejraději, ale pro tentokrát volí barevné cukrové kuličky.

Ta vize byla tak živá, že stačilo vztáhnout ruku a vzít si nabízenou horkou kávu s nadýchanou chladivou šlehačkou. Snění bylo přerušeno samotným netopýrem. Dál se namáhavě šplhal po kamenné zdi, svými drápky drásal zelený povrch a na sametový kožíšek se lepily řasy. Jeho malé tělíčko se už skoro ztrácelo pod zeleným nánosem. David pocítil pálení. Bezděčně schoval ruku za záda a vyděšeně se podíval na svou nohu. Ne, jemu žádné nebezpečí od řas nehrozí, ale netopýrovi ano.

„Ty řasy ho jistě také pálí!“

Napadlo ho, že to je důvod, proč už netopýr nelítá, jen se plazí po nerovné zdi. Když došel k tomuto poznání, zachvátila ho nepopsatelná panika.

„Musí mu pomoci! Musí ho zachránit! Musí ho zbavit zelených řas, než mu vážně ublíží. Řasy přece pálí.“

David krčí čelo v bledém obličeji, oči se pozorně přivřely a celou svou bytostí se soustředí jen na úkol, který si dal. Nemyslí na nic, jen na záchranu malého tvorečka. Prsty se ho snažil chytit tak, aby se sám co možná nejvíce vyhnul kontaktu se zelenou hmotou. Netopýr záhy pochopil, co chce muž udělat. Ovšem dobrovolně se nechtěl nechat zachránit. Zvýšil svoje úsilí ve šplhání a uhýbal před lidskýma rukama, jak nejhbitěji dokázal. Soustředěný muž se za chvíli začal zlobit a snažil se netopýrovi šeptem domlouvat, ale on nedbal. Nakonec přestal David dávat pozor na ruce a snažil se opatrně chytit pohyblivého tvorečka. Musí ho přece zachránit! Musí mu pomoci zbavit se řas! Musí zachránit sám sebe! Konečně se mu to podařilo. Zaplavila ho vlna radosti a svírá to malé chlupaté tělíčko v dlani tak nejšetrněji, jak dokáže. Netopýr byl ale jiného názoru. Ze všech sil se snažil osvobodit. Kroutil malou hlavičkou a namáhal se vyprostit z neznámého sevření. Když to nepomohlo, udělal to, co každé zvíře. Kousnul. Jeho zoubky ostré jako nože, zajely do palce tak hluboko, jak to bylo možné. David cítil, jak se zarazily o kost a svezly se po ní. Zasténal a cukl paží, ovšem svou kořist nepustil. Nedbá, že se mu na ruce objevila krev. Myslí jen na to, že musí netopýra zbavit řas, než ho vážně popálí. Malé zvířátko mělo pramálo pochopení pro svou záchranu a útok zopakovalo. Znovu se zaryly zuby do Davidovy ruky, a protože povolil sevření, zbylo místo i na drápky. Muž zaúpěl, a i když tomu chtěl zabránit, netopýr se mu vytrhl z rukou. Prudce mávl křídly, uletěl jen pár metrů a v největší rychlosti narazil do sníženého stropu. Na zem spadlo už jen bezvládné tělíčko. David stojí několik sekund jako opařený. Zoufale se dívá na netopýra, ve tváři šílený výraz. Tak zoufale si přeje, aby se netopýr pohnul, tak zoufale si přeje, aby vzlétl.…..Tak zoufale si přeje, aby mu ukázal cestu z prokleté jeskyně. Zvířátko se však už nepohnulo. David se pomalu přiblížil a ještě pomaleji si k němu přisedl. Ve tváři znovu naprostou beznaděj. Slzy lítosti se mu kutálely po vyhublých tvářích a třesoucím se prstem hladil netopýra po zkrvavené hlavičce. Najednou ho napadlo, že může být jen omráčený. Rychle se naklonil k jedné prohlubni pod krápníkem, nabral do dlaně vodu a pouští na nehybné tělíčko malý pramínek. Není to nic platné. Netopýr si nárazem zlomil vaz. David dál klečí u mrtvolky a pláče a propadá čím dál větší beznaději. Zhasla poslední šance se odsud dostat. Tohle nešťastné zvířátko bylo jediné, které mu mohlo ukázat cestu ven. Cestu k lidem. Cestu k záchraně. Ze zoufalství ho probralo pálení na rukou. Bez zájmu namáhavě vstal a šoural se k černé hlubině. Ponořil ruce do vody a jen se díval, jak se řasy pouští pokožky a ve vodě rychle pohasínají. Pak si ruce opláchl důkladněji, prohlédl si je a přesvědčil se, že jsou v pořádku. S hlubokým povzdechem se ještě jednou sklonil, aby se napil a pak se naprosto bez zájmu a odevzdaně vrátil na své lůžko. Posadil se, svěsil hlavu na prsa a měl pocit, že ho opustily veškeré myšlenky. Hlava třeštila bolestí. Bylo milosrdnější na nic nemyslet. David neví jak dlouho tam tak seděl. Když zvedl hlavu, má pocit, jako by se probudil. Ale ví, že nespal. Zvedl ruku a odhrnul rukáv, hodinky ukazují pozdní odpoledne. Z úst se vydral hluboký vzdech, za pár hodin skončí další zoufalý den. Hlava nesnesitelně bolí. Zkroušený muž to přičítá zranění při pádu, jako vždycky. Bolí i noha. Chvíli na ni civěl, ale neměl sílu ji zkontrolovat a taky bolí rána na obličeji. Najednou si uvědomuje, že má novou bolest. Ránu po kousnutí. Podíval se na ruku, byla velmi oteklá. Přes strhaný obličej přelétl stín strachu. Jestli měl netopýr nějakou infekci, on sám může dostat otravu krve. Vzápětí se ozval tichý hořký smích. Co na tom? Vždyť tady stejně umře, tak čím dříve to bude, tím lépe. Ruku si však prohlíží dál. Pak ho napadá, že to, co zažil s netopýrem, nemusí být pravda. Musí se přesvědčit! Naklonil se na svém místě, pohlédl za balvan, ale netopýra nevidí. Tak se mu to přece jen zdálo. Už své hlavě ani nemůže věřit. Jistě si pádem poškodil mozek, stále se o tom přesvědčuje. Tělo má ale přece úchvatnou schopnost se samo dostat do normálu. Naši předkové také neměli léky a nemocnice a přesto se vyrovnávali se svými zraněními. Zvířata v přírodě taky nemají lidské možnosti a funguje to u nich stejně. Tak jak dlouho ještě bude trvat, než se hlava vrátí do obvyklého stavu? David by si tak velmi přál zbavit se bolesti. Aspoň bolesti hlavy! Měl pocit, že bolest jiných částí těla by pak byla snesitelnější. Přemýšlel a díval se do prázdna. V ruce mu začalo škubat a měl pocit, že místo ní má jen neforemný kus dřeva. Bez zájmu a s lhostejným výrazem si ji prohlížel a jeho pohled se změnil. Užasle zíral a nevěděl, jestli má věřit tomu co, vidí … a co cítí. Kůže napnutá k prasknutí. Pocit, že ruka skoro hoří. Cítí v ní každičký puls svého poplašeného srdce. Kůže je čím dál napnutější, celá rudá, místy černé skvrny. A ta šílená nesnesitelná bolest. Místo prstů má neohebné špalíky, oteklé k prasknutí s nepřirozenou barvou. Netopýr musel být jistě nějak nemocný. Snaží se potlačit bolest přerývaným dechem. Zatíná zuby a tiše úpí. Bolest zesiluje. David si v duchu pořád dokola říká, že to není pravda. Přece jeho vědomí i pocit bolesti ho tolikrát ošálily, že teď to bude stejné. Je to jen přelud. Stačí nějakou dobu vydržet a pak bude zase dobře. Trýzněný muž se velmi snaží, aby svou bolest překonal, ale nedaří se mu to. S každým vydechnutím vychází z jeho úst stenání. Všechny zvuky se v jeskyni zesilují. Obličej nepřirozeně zkřivený, roztěkané a horečnaté oči zírají jen na ruku. A David neví, jestli jim má věřit. Oteklá ruka se pomalu nevejde do rukávu. Druhou tedy škube vyděšeně látku tak dlouho, až se podařilo ji vykasat až po loket, ale žádná úleva se nedostavila. Ještě hodinky. Řemínek se zařezává do kůže a povoluje jen velmi těžko. Je třeba pořádně zabrat, ale oteklá ruka je nadmíru citlivá a přes pocit, že mu ji někdo řeže, se nakonec podařilo hodinky uvolnit. Spěšně je dává do kapsy u bundy, ale oddechnout si nemůže. Naopak. Jako by už otok a bolest nemělo co zadržet, postupovala dál. Prsty už ani nepoznává, z neforemné klády trčí jen nějaké výrůstky. David zatnul zuby a snaží se prsty pohnout, bez úspěchu. Několik prudkých nádechů, aby si dodal odvahy, soustředění jen na jeden úkol a s přidušeným výkřikem zatnul ruku v pěst. Následný hlasitý výkřik, který se rozlehl celou jeskyní, prozradil, že to neměl dělat. Nedbal, že mu v uších projel ten zvuk jako nůž a jen vytřeštěně zíral. Už tak napnutá pokožka na prstech, praskla na několika místech, kůže se odchlipuje, pod ní se objevily šlachy, žíly a živá svalovina. Tlak v ruce sice trochu povolil, ale zase byl nahrazen teď až nesnesitelnou bolestí. Zoufalý muž skučí, drží si druhou rukou tu zraněnou za předloktí a nemá tušení, jak by si mohl ulevit od bolesti. Každý další pohyb má za následek další praskání kůže. Na jednom místě se dostala prasklina až ke hřbetu ruky, a i když se snaží ze všech sil s rukou nehýbat, kůže se dál rozevírá. Rána je hluboká až na kost a zvětšila se natolik, že se objevil bílý kloub, kterým začala prosakovat krev, jako rudé perličky. David vidí své vlastní žíly, jak v nich poplašeně pulsuje krev, obnažená svalovina se hýbe, šlachy ohýbají klouby a přitom dál praská kůže. Z jeho úst se vydral zvířecí výkřik a vzápětí z jeho uší a nosu vytryskla krev. David má ve tváři šílený výraz. Bolest ho zbavila poslední rozvahy. Už se neovládá. Jeho sténání a výkřiky se rozléhají jeskyní, ta mnohonásobně vrací každý zvuk, ale trýzněný smyslu zbavený muž to nevnímá. Z uší a nosu mu stékají pramínky krve. Ruka je jako ve žhavém uhlí a bolest je nesnesitelná. Najednou dostaly oči nepřítomný výraz, výkřiky ustaly a znetvořené prsty se mu ztratily ve tmě. Druhá ruka povolila stisk a obě mu klesají do klína. Jeho mysl zahalila milosrdná tma a pomalu se sesunul na svém kamenném lůžku na stranu. Konečně jeho trýzněné vědomí vypovědělo službu a dostavila se mdloba.

Kapitola osmá – Den šestý

Když se vědomí začalo vracet, David se pohnul. Ležel v nepřirozené poloze mnoho hodin a jeho svaly to teď dávaly najevo. První co si uvědomil, byla bolest celého těla. Ještě ani neotevřel oči, když se snažil natáhnout nohy a dostat tělo do nějaké pohodlnější polohy. Tvář byla popelavá, strhaná, ale vyzařovala klid. Najednou se změnila. Obočí se prudce stáhlo a oči se naráz otevřely dokořán. David si uvědomil, co naposledy prožil a dává si ruku těsně před obličej. Vidí vyzáblou odřenou ruku plnou šrámu, polámané špinavé nehty, pokousanou od netopýra, ale jinak nic….Ruka je za dané situace naprosto v pořádku. Zase to byly jen halucinace, uvědomuje si zmučeně a zhluboka si oddechl. Oči, které ještě před okamžikem vyjadřovaly úlevu, ale znovu zpozorněly. Srdce se v hrudi rozbíhá na plné obrátky. Něco se stalo. Něco není v pořádku. Znovu si zhluboka povzdechl. Nic. Prudce se posadil, až se z jeho úst ozvalo zaúpění. Vyděšený David, zapíchl zrak do jednoho místa mezi kameny a soustředí se na jediný svůj smysl, ale nic ..… neslyší! Chvíli prudce dýchal a mozek mu pracoval na plné obrátky. Už si zvykl na to, že je v jeskyni zkreslený zvuk. Že slyší svůj vlastní dech a své vlastní kroky i z jiných stran. Už dávno se za sebe neohlíží v domnění, že zde není sám. Ale teď je ticho. Naprosté ticho. Silou vůle se snaží uklidnit. Krotí svůj poplašený dech a uvědomuje si, že to zase mohou být další halucinace. Rukou si promnul ucho a vyděšeně se na ni dívá, je na ní zaschlá krev. Davidovo srdce pulzuje až v krku. Co se to tady zase děje? Několikrát se hluboce nadechl a vydechl, a byl si vědom, že ho může mást jeho vlastní mozek.

„Jen klid.“ – řekl polohlasně.

„To se mi zase jenom zdá.“ – snaží se dodat si odvahy.

Nic se nestalo, nic neslyší, nic necítí. Přitom ví, jaký následek mají takhle nahlas pronesená slova. Pomalu v něm narůstá zloba. Proč nemůže jednoduše po tom všem v klidu umřít?

„Tak co to je!“ – vykřikl.

David vibrace v jeskyni spíše cítil, než slyšel a v uších ho bolestně píchlo. Rychlým, krátkým dechem se uklidňoval. Dobře ví, jak to v jeskyni funguje. Musí zachovat klid. To, že nic neslyší, neznamená, že se něco tady v tom pekle změnilo. Možná, že se mu to zase jenom zdá. Možná, že ho zase klame vlastní mozek. Nesmí mluvit nahlas, to přece dobře ví. Ví až moc dobře, co to dělá s jeho sluchem. Nesmí si svou hloupostí poškodit uši více, než už má. Nejdříve musí zjistit co je pravda.

„A co je tady vůbec pravda?“ – David s nakrčeným čelem usilovně přemýšlí.

Ví přece, co cítí. Ví, co všechno se mu přihodilo. Ale taky si uvědomuje, že všechny halucinace, trvají jen krátce, i když jsou provázeny nesnesitelnou bolestí. Takž, má-li vycházet ze zkušenosti. To, co přetrvává, bude pravda. Před očima mu probíhají různé situace. Záchrana netopýra a otrava po jeho kousnutí. Zával a rozdrcení končetin a plic. Záplava a následné nebezpečí utonutí. David se bázlivě podíval k černé vodě. Nenáviděná černá voda …..

„Ale kdyby tu nebyla, byl bych už dávno mrtvý.“ – napadlo Davida.

Vzápětí se dostavila myšlenka, že by to bylo mnohem lepší. Ušetřil by si bolestné útrapy. Vtom si vzpomněl, že když se probral, jeho ruka nenesla žádné stopy po otravě. Začal si ji prohlížet. Má prokousnutý palec a hlubokou ránu po zubech v měkké části ruky. Drápky netopýra neznamenaly větší zranění. To znamená, že netopýr byl skutečný, ale včera ho tam neviděl. Davidovi přelétl přes tvář náznak naděje. Třeba byl opravdu jen omráčen. Ještě tady někde je a může mu ukázat cestu ven. Znovu se naklonil, aby viděl za sebe, ale netopýra nezahlédl. Musí zjistit pravdu! S námahou vstává, což mu činí stále větší potíže, ale reaguje na to jen povzdechem a pokrčením ramen. Když se postavil, zatočila se mu hlava a pevně se přidržel svého balvanu. Náhle pocítil nevolnost. Už zase. Naklonil se za svůj balvan a očekává, že bude zvracet a že se mu budou zase útroby trhat na kusy. Zhluboka dýchá a odevzdaně čeká. Ale dostavily se jen návaly dávení, které rychle přešly. Bolest krátce vystřelila ze žaludku a už se zase uklidňuje. David si ulehčeně oddechl.

„Tak aspoň něco.“

Pohled mu padl na vyrovnanou řádku kamenů, jeho počítadlo dnů. Přestal se konečně opírat a podíval se, na hodinky. Chvíli nechápavě zíral na prázdné zápěstí a pak si vzpomněl, jak je dával do kapsy. Poplašeně do ní sáhnul a uklidněn je hned nahmatal. Než si je znovu připnul, zjistil kolik je hodin. Bylo po ránu. Zvedl další kámen a přidal ho k ostatním, šestý. Prohlížel si obaly od čokolád. Včera nic nejedl a má už jen poslední tyčinku. Tak je možná dneska ten správný den, spořádat poslední jídlo, které má a neprodlužovat svoje útrapy. Kupodivu velký hlad nepociťoval. Teď je ale nejdůležitější se přesvědčit, jestli byl netopýr skutečný, nebo ne. Ohlédl se k vodě. V ústech má sucho, rozpraskané rty se dožadují vody. Jde se tedy nejdříve napít ….. no, jde. Vyčerpaný, zraněný, se stálou bolestí hlavy se pomalu belhá k vodě. Jindy mu na to stačilo pár kroků a jen chvilka. Teď dělá pomalé krůčky a pohmožděnou nohu táhne za sebou. Když si chce dřepnout nebo kleknout, musí ji ohnout do strany, ale vody se tím nevzdá. Pomalu pije se spojených dlaní a cítí osvěžení. David to pociťuje jako svou jistotu. Ať se stane cokoliv, co bude pravda, nebo iluze. Napít vody se může vždycky. Narovnal se, okamžik odpočíval a pak zamířil ke sníženému stropu. Musí zjistit pravdu. Než se k tomu místu dobelhal, představoval si, že možná uvidí pár kapek krve, ale netopýr bude pryč a dá mu ještě naději na záchranu. Když stanul na místě, naděje se rozplynula. Mezi kameny leželo už ztuhlé tělíčko. Potlačil v sobě záchvat lítosti, setřel první dvě slzy a mrtvolku zvedl. Prohlíží si jemný kožíšek, který je pokryt zelenými řasami, které nepřestávají svítit.

„Nedají mu pokoj ani po smrti.“ – zlobil se v duchu a rozhlédl se, kde by maličkého nešťastníka uložil.

Napadá ho, že na něj navrší aspoň pár kamenů. Chce ho pohřbít. Chce mu udělit tu poslední poctu. Ví, že on sám v hrobě nespočine, že zůstane v jeskyni. Ale malé chlupaté zvířátko musí mít hrobeček. Netopýr mu přinesl naději a zaplatil za ni životem, zaslouží si to. Když se otáčel s tělíčkem v ruce a hledal očima příhodné místo, všiml si, že fosforeskující řasy jemně osvítili nejbližší kámen. Nová myšlenka mu změnila tvář. Najednou začal horečně přemýšlet. Jak je možné, že na to nepřišel dříve? To jistě ta jeho hlava. Tak moc bolí a prostě není schopná pořádně racionálně uvažovat. David spěchá do chodby, táhne za sebou oteklou končetinu, funí námahou i bolestí ale v hlavě má jen jeden cíl. Drží tělíčko netopýra jako posvátnou pochodeň. V ústí tunelu se ještě otáčí do jeskyně a jako by se loučil, pak pohlédne do tmy před sebou a horečně dělá první krok. S novým odhodláním, s novou nadějí, se ztrácí v temné chodbě. Řasy na chlupatém tělíčku fosforeskují a vydávají jen nepatrně světla, ale i to stačí pro orientaci. David se musí přesvědčit, že minule nic nepřehlédl. Jeho ruce nemohly prozkoumat každičkou skulinku, i když se velmi snažil. Mohlo se stát, že prošel kolem možné záchrany a ani o tom nevěděl. Chodbou šel velmi opatrně. Měl v živé paměti bolest, kterou si způsobil svou neopatrností a teď si usmyslel, že bude dávat pozor. Mrtvého netopýra držel blízko stěny tak, aby dobře viděl. V paměti si vybavoval minulé cesty a dokázal docela přesně odhadnout překážky, o kterých už věděl. I tak postupoval velmi pomalu a opatrně. Byl v tunelu už dlouho, když přece jen zavadil bezvládnou nohou a zavrávoral. Ztratil rovnováhu a rukou, v které držel netopýra, se udeřil o stěnu. V pádu mu zabránila samotná chodba, která v těch místech byla docela úzká. Ovšem zvířátko se mu nepodařilo ochránit, a trošku nešetrně ho přitlačil na kamennou stěnu. Okamžitě si ho starostlivě prohlížel, aniž by věnoval pozornost své bolavé noze. Tělíčko bylo neporušeno, ale na nerovné zdi zůstala zelená šmouha. David na ni dlouhou dobu civěl a čekal, že řasy pohasnou, ale nestalo se tak. Světélkovaly dál, a i když málo, ale přece jenom osvětlovaly malý kousek prostoru. Natáhl ruku a udělal ještě jednu šmouhu na druhé straně. Zelená zář, která byla naproti sobě, osvětlovala jedno místo černého tunelu dostatečně pro orientaci. Davidovi se s novým nápadem vlila do žil síla. Otočil se a vracel se s mrtvým netopýrem do jeskyně. Tam na jeho kožíšek nabral tolik řas, kolik mohl a vracel se do tunelu. V jeho hlavě se rodil plán. Osvětlí si chodbu, aby viděl na všechny strany, a teď už jistě nepropásne žádnou možnost záchrany. Jestli je nějaký únik z proklaté jeskyně, najde ho! Unavený a zpocený se lopotil a chodil neustále tam a zpět. V tunelu už se dostal k místu, kde zanechal první šmouhu. Přesvědčil se, že se poprvé opravdu dobře díval, nic důležitého nepřehlédnul a pokračoval dál. Námaha ho zmáhala, po tváři i po zádech se mu lil pot, ale on neustával ve svém úsilí. Během opakovaných návratů do jeskyně se jen několikrát napil, ale jinak se nezdržel déle, než bylo nutné. V chodbě byl už opravdu hluboko, když narazil na novou možnost. Ve stropě se objevila trhlina, která předtím unikla jeho pozornosti. Byla úzká, ale nebylo nemožné se do ní dostat. Davidovi se rozbušilo srdce novou nadějí. Jen byl moc slabý na to, aby se mohl vyšplhat nahoru bez pomoci. Několikrát to zkusil, a byl úplně vysílený, než se vzdal a začal zase rozumně uvažovat. Musí si nějak pomoct. Musí si navršit kameny pod nohy a pak už nebude problém do trhliny vlézt. To se sice dobře řeklo, ale hůře udělalo. V tunelu bylo volných kamenů jen málo, přinesl si všechny, které našel a vracel se do jeskyně. Netopýra jen nerad nechal na místě. Vzal jeden velký kámen, ale po pár krocích ho musel pustit, na takovou tíhu neměl sílu. David zvládl narůstající vztek a krotil svou netrpělivost. Půjde sice vícekrát, ale s menšími kameny dokáže to, co s jedním velkým. Musel se do jeskyně vrátit ještě několikrát, než měl v hloubce tunelu dostatečně velkou hromadu. Pak ještě jednou pro tělíčko netopýra. Před posledním vstupem se zastavil. Byl fyzicky vyčerpaný, bolelo ho nesnesitelně celé tělo, ale cítil se svěží. Hlava, která ho tak trápila, nebolela. Ohlédl se ke svému kamennému lůžku. Moc rád by si odpočinul, ale nemůže. Musí se nejprve přesvědčit, jestli našel východ ven. Povzdech si a zamířil dovnitř. Udělal ovšem jen jeden krok. Zastavil se a jeho tvář dostala soustředěný výraz. Zadržel dech a znovu povzdech. V jeskyni se ten zvuk mnohonásobně zesílil, ale David slyšel jen šum ….. ale slyšel! Třetí povzdech a pozorné naslouchání. Opravdu slyší šum. Koutky úst se roztáhly do úsměvu. „Tak to bude jen dočasné.“ – řekl si pro sebe a vkročil do chodby s větším elánem.

Došel celkem bez problémů k trhlině ve stropě a bez zdržování se tam snažil vlézt. Vynaložil hodně síly, ale kameny nebyly dost vysoké, a i když už rukama dosáhl do trhliny až po lokty, neměl tolik síly, aby se tam vytáhl, nebo se odrazil. Musel znovu dolů a narovnal kameny na sebe, jako pyramidu. Sice se nebezpečně rozkývaly, když na ně vstoupil, ale pomohlo to. Sesunuly se, až při odrazu. Zachytil se rukama a pomáhal si výstupky ve stěně a s vynaložením veškerých sil, se vsoukal do trhliny ve stropě a zůstal na břiše. Musel dlouhou chvíli odpočívat, ale naděje ho poháněla dál. Moc místa v komíně nebylo a prostor směřoval mírně vzhůru. Jestli se pustí, pojede zpět jako na skluzavce. Ne, to nesmí dopustit! Ono by to do skluzavky mělo daleko. Všude vyčnívaly kameny, některé docela ostré. Kdyby uklouzl, neobešlo by se to bez zranění. A o žádné další opravdu nestojí. Našel výstupky pro nohy. Pevně se zapřel a posunul se dál. Dával bedlivý pozor na netopýra i na ostré skály, nebezpečně blízko jeho hlavy. Vybíral si dost velké kameny, jejichž pevnost raději předem vyzkoušel. Hned na začátku se mu totiž stalo, že se jeden kámen vyloupnul ze stěny. Skutálel se dolů a propadl do tunelu. David v úzkém komíně slyšel jen slabounké ťuknutí. Ale slyšel. Měl radost, že se mu navrací sluch a měl radost, že má před sebou naději na záchranu. Ovšem radoval se předčasně. Posunul se tak jen asi o dva metry, když nad sebou nahmatal a pak také uviděl zával. Komín končil zúženým prostorem, který byl plný zaklíněných kamenů. Zklamání vehnalo Davidovi do očí slzy. Zase marná snaha. Zrychleně dýchá a snaží se překonat slabost, která se dostavila. Jestli teď omdlí, sveze se dolů po ostrých kamenech a ještě propadne na ty navršené. Celou svou bytostí se soustředil na to, aby zůstal při vědomí. Naštěstí ho tahle horká chvilka rychle přešla a akorát mu po těle vyrazil lepkavý pot. Nedá se nic dělat, musí zpátky. Stejně opatrně jako sem vyšplhal, začal slézat. Šlo to celkem dobře, až do konce. Problém nastal, když se měl spustit do tunelu. Kameny, které si tak pracně navršil, se mu rozpadly a teď měl problém sklouznout z otvoru. Chvíli visel nohama ze stropu a pak se odhodlal. Věděl, že nemá dost sil, aby udržel celou svou váhu rukama, ale musí se o to alespoň pokusit a bude se držet, dokud to půjde. Položil ztuhlé tělíčko netopýra na kraj trhliny. Našel si dva pevné kameny a se zaťatými zuby se začal spouštět dolů. Ze začátku to ještě šlo, nohama se zapíral o nerovnou stěnu tunelu, aby odlehčil rukám, ale jakmile se dostal celým tělem z trhliny ven, opustily ho síly. Rukama se sice snažil držet, ale váha jeho těla je nemilosrdně vytrhla od kamenů, až to zabolelo v ramenou. Dolů už to měl naštěstí jen malý kousek. Narazil nohama na kameny, ty se ještě kousek sesunuly, David ztratil rovnováhu a padá na záda. Od vážnějšího zranění ho zachránila šířka tunelu. V těchto místech byl prostor zúžený, takže bezvládně narazil zády na stěnu a svezl se po ní do nešetrného sedu. Jen to žuchlo. Chvíli popadal dech, ale když pominulo leknutí a rychle zkontroloval, že nemá zlomené kosti, oddech si. Další dobrodružství přežil bez vážnějšího zranění. Pohlédl nad sebe. Naštěstí v těchto místech nebyla stěna tak ostrá a všechny výstupky se vyhnuly jeho hlavě. David se spokojeně, pohodlněji, posadil a hned ho přepadla lítost. Tolik námahy a kýžený výsledek nikde. Měl takovou radost, že trhlinu našel. Byla to další naděje, kterou by propásnul, kdyby neměl netopýra.

„Netopýr.“ – vyděšeně pohlédl vzhůru.

„Kdepak je netopýr?“

Namáhavě se zvedl a rychle se škrábal zase na hromadu kamenů. Chlupaté tělíčko leželo tam, kde ho zanechal. Jen si dal pod nohy větší kámen a už bere mrtvolku do ruky. Stojí na roztřesených nohou a celé tělo se chvěje. Má chuť si tady lehnout a už se ani nepohnout. Je naprosto vysílený a nemá ani vůli jít dál nebo zpět. Musí se opírat o stěnu tunelu, aby neupadl. Mohl by tu zůstat, vždyť je přece jedno, jestli spí v jeskyni, nebo tady. Už, už by to udělal, kdyby si neuvědomil, jakou má žízeň. To rozhodlo. Tady voda není. Musí se vrátit. Namáhavě vykročil a myslel jen na to, aby došel do jeskyně. Měl pocit, že cesta trvala věčnost, ale aspoň viděl před sebe a nehrozilo, že vrazí do nějakého kamene. Měl pocit, že tady zná už každý kámen a bezpečně poznal, kdy se blíží k ústí. Když udělal první krok do jeskyně, zastavil se a přivřel oči. Oproti tmavému tunelu, zdálo se tady světlo moc ostré. Chvíli si zvykal a mžoural očima, než je mohl nechat otevřené. Měl pocit, že už nedokáže udělat ani krok. Neměl ani sílu netopýra položit, tak ho nechal vypadnout z ruky a mechanicky se belhal k vodě. Těsně před jezírkem se zhroutil. Nohy vypověděly poslušnost a nechtěly jít dál. David se tedy doplazil k vodě a hltavě se napil. Pak dlouhou chvíli odpočíval na břiše a podíval se na své kamenné lůžko. Musí se k němu dostat. Přece jen se mu nechtělo spát těsně u černé vody. Podíval se na hodinky. Bylo hodně po půlnoci. Není divu, že je na smrt unavený, vyrazil už ráno a celý den byl v tunelu. Bolí ho všechno, kromě hlavy. Má pocit, že mysl má jasnou. Ohlédl se na černou hlubinu a podařilo se mu dostat se na jedno koleno a teď se plazí ke svému balvanu a zraněnou nohu táhne za sebou. Dovlekl se na své lože a zhroutil se na něj. Ještě se stihnul pohodlněji uložit a už spal.

Kapitola devátá – Den sedmý

Spánek se podobal bezvědomí. Zraněný a trýzněný muž se za celou noc nepohnul. Ze spaní jen občas zavzdychal, nebo zaúpěl. Když se probudil, měl ukrutnou žízeň, ale zároveň ho přestaly poslouchat svaly. Chtěl se narovnat, ale nešlo to. Nejdříve se David lekl, že má zase nějaké halucinace. Srdce se mu v hrudi poplašeně rozběhlo, oči těkali z místa na místo, a chvíli napjatě čekal, jestli se něco bude dít, ale ničeho se nedočkal. Bolí ho celé tělo, cítí každý sval, ale to je jistě tou včerejší námahou. Taky se vrátila bolest hlavy. Zase. Musí se pokusit se rozhýbat. S hekáním a funěním se po dlouhé chvíli posadil. Na čele se mu perlil pot. Byl vysílený jen z tohoto jednoho úkonu. Odpočíval a s pootevřenými ústy se rozhlížel kolem. Podvědomě čekal, že se stane zase něco hrozného, ale pořád nic. Podíval se na odinky. Bylo poledne, spal dlouho. Když je poledne, je čas na oběd. David se rozhodl, že sní poslední čokoládu. Včera nic nejedl a teď doufal, že mu čokoláda pomůže obnovit síly. Chtěl ještě dokončit prohlídku tunelu, a buďto dnes najde cestu ven, nebo to vzdá. Potřebuje mít aspoň trochu síly. Šestou tyčinku dlouho otáčí v prstech. Uvědomuje si, že je to poslední jídlo, které má. Ruce se mu třesou, když trhá obal a pomaličku, téměř posvátně zabořil zuby do sladké hmoty. Jí jak nejpomaleji to dokáže. Když spořádal půlku, pohrával si s myšlenkou, že si tu druhou ještě nechá, ale nakonec nemůže odolat a mizí v něm i poslední drobeček. Obal zmuchlal v dlani a odpočívá. Cítí se posílený, ale není si jistý, jestli je to čokoládou, nebo vědomím, že něco snědl. Odpočinek trval docela dlouho. David si není jistý, jestli má sílu do dalšího průzkumu chodby, ale uvědomuje si, že nesmí propásnout poslední šanci na záchranu. Ještě nějakou dobu odpočívá, než se začne zvedat na nohy. Funí vypětím. Strhaný obličej zčervenal námahou a po čele se mu řine pot, ale stojí. Musí se přidržovat, ale stojí. Zvedl hlavu. Nevzdá se, …. Nemůže! Uvědomuje si, že je na pokraji sil. Jestli dnes nenajde cestu ven, je konec. Nepochybuje, že smrt je už blízko.

„Jen ještě chci dojít na konec tunelu!“

Pohodil hlavou, uvědomuje si, co ho právě napadlo. Chce dojít na konec tunelu? Áno chce! A nepochybuje, že tam nakonec dojde. Raději by ale došel na konec toho svého tmavého tunelu, než toho s bílým světlem, o kterém mluví všichni umírající. David se ještě několikrát nadechl, aby zahnal myšlenky na smrt a se sebezapřením a námahou zvedl další kámen, aby ho přidal k těm šesti. Narovnal zmuchlaný obal od čokolády a vsunul ho pod dnešní kámen.

„Je poslední.“ - zašeptal přiškrceně - „Čokoláda i kámen.“

Svůj hlas neslyšel zřetelně, ale slyšel aspoň něco a to mu v téhle chvíli stačilo. Sluch se mu vrací. Jestlipak mu ještě k něčemu bude? Ještě několikeré nadechnutí a David se vydává k tunelu. Pomalu a namáhavě se šourá, zraněnou nohu táhne za sebou a tvrdošíjně si razí cestu mezi kamením. Před vchodem zvedá mrtvolku netopýra a prohlíží si ho. Tělíčko se trochu nafouklo, ale řasy na jeho kožíšku pořád ještě fosforeskují. Vrátil se tedy několik kroků zpátky a setřel jím ještě řasy na stěně. Otočil se a horečně přemýšlí. Včerejší trhlina nebyla tou správnou cestou na svobodu. Do konce tunelu už mu zbývá jen málo. Jestlipak dnes najde záchranu? S takovými myšlenkami vešel do chodby, a po prvních několika krocích měl pocit, že řas na stěnách je mnohem méně než včera, a hlouběji v tunelu řasy slábly, až se ztratily úplně.

„Co se to stalo?“

Zastavil se a zklamaně se ohlédl za sebe. Šmouhy na zdi byly jen nepatrné. Před ním je dokonalá tma. Řasy se přes noc ztratily. David přerývaně dýchá a lítost se mísí se vztekem. Tolik práce, tolik vynaložené energie a všechno je ztraceno. Řasy na stěnách nevydržely ani do druhého dne. Silou vůle se snaží uklidnit. Vztek mu teď nepomůže. Musí se rozhodnout. Pořád má ještě netopýra, ten už zítra nebude k použití. Na jeho tělíčku má řas dostatek, aby si jimi mohl částečně svítit. Včera se dostal dost hluboko a dnes ho čeká podrobná prohlídka jen několika metrů. Musí to podstoupit, musí to aspoň zkusit, je to jeho poslední naděje. Zvedl odhodlaně hlavu a vykročil. Zase měl k dispozici jen slaboučkou zelenavou záři, ale všechno je lepší, než naprostá tma. Dneska postupoval David docela rychle a bezpečně. Pamatoval si už každý výstupek, každý kámen. Překvapilo ho, jak rychle došel k trhlině ve stropě. Nebýt navršených kamenů, možná by ji přehlédl. Jen odlesk netopýřího tělíčka nestačil. Zastavil se a rozhodoval, jestli má postupovat jako včera a dělat šmouhy na zdech, nebo udělat podrobný průzkum jen s tím, co má. Rozhoduje se pro druhou možnost. Před ním je jen poslední úsek chodby, ale ví, že nemá sílu chodit sem a tam. Po chvíli odpočinku tedy zkoumá podrobně každý centimetr. Jeho posedlý myšlenkou, že nesmí propásnout žádnou skulinku, žádnou naději na záchranu. Na konec chodby došel až překvapivě brzy. David je zklamán. Naděje pohasla. Před ním už je jen nízká chodba, která nikam nevede. Minule se o tom přesvědčil. Zlomený a bezradný stojí zklamaně ve tmě na konci tunelu a pohasíná v něm poslední jiskřička naděje. Celý se třese, pláče. Jeho zoufalství ho připravuje o poslední zbytky vůle. Chce si jen lehnout a umřít. Nechce nic slyšet, nic cítit, nic vidět. Venku je slunce, vítr, voda, stromy. Jsou tam lidé, kteří spěchají do práce a řeší svoje radosti i starosti. Nezáleží jim na tom, že někde v podzemí umírá nešťastný muž. Že prožil už sedm dní v záhadné jeskyni, marně se snažil najít východ a marně čeká na záchranu. David neví jak dlouho tak stál a plakal. Je mu hořce, ztratil naději, která ho držela při životě. Nakonec se rozhoduje, se vrátit. Chce zemřít ve své jeskyni. Je to zelená jeskyně, plná nevysvětlitelných jevů, jeskyně, která mu z nějakého důvodu usiluje o život, ale je to jediná jistota, kterou má. Je tam světlo, protivné, zelené, ale světlo. A je tam voda, černá, děsivá, ale je to voda. Najednou se rozhoduje. Když už je tady, podívá se ještě jednou do nízké chodbičky, jen pro jistotu a pak se vrátí do jeskyně. Namáhavě se spustil na kolena, lehnul si na břicho, připravil si netopýra a nasoukal se do úzkého otvoru. Tak moc se soustředil na prohlídku, že zapomněl, na co před chvíli myslel. Věděl, co má od toho průzkumu očekávat a přesto pocítil zklamání, když nezjistil nic nového. Začal opatrně couvat. Pomalu se postavil a vydal se lhostejně tunelem zpět do jeskyně. Šoural se, dával pozor na výstupky a často odpočíval. Byl u konce svých sil. Bylo mu jedno, jak dlouho jde temnotou. Kráčel víceméně zpaměti, jen občas před sebe dal tělíčko netopýra, aby si ověřil překážku. Když před sebou začal rozeznávat obrysy, měl zvláštní pocit, že se vrací domů. Jeho jeskyně! Jeho zelená jeskyně! Jeho proklínaný hrob! Po prvních krocích se zastavil a díval se na netopýra. Dal mu naději, udělal pro něj hodně i za minulé dva dny. Byl to jediný živý tvor, který věděl, že je David zaživa pohřben v zeleném pekle. Zaslouží si hrobeček. Znovu se vrátil k myšlence, že na nešťastné zvířátko navrší kameny a tím důstojně ukončí jeho životní pouť. Ale cítil se tak unavený, … dnes už nemá sílu. Udělá to zítra. Upustil tělíčko, tam, kde stál a zamířil ke svému balvanu. Tam se sesunul na své místo a propadl beznaději. Zanedlouho usnul. Tížili ho sny a zdálo se mu, že pořád bojuje se závalem a s dechem. Když se nemohl nadechnout, vyděšeně otevřel oči. Horečnaté, nepřítomné, zapadlé v popelavé tváři. Rozhlédl se kolem, ale nedalo se určit, jestli David ví, kde je. Zakašlal a uložil se pohodlněji. Téměř okamžitě znovu usnul. Těžké sny ho trápily jen chvíli, pak upadl do bezvědomí.

Kapitola desátá – Den osmý

David celou noc střídavě prospal, střídavě byl v bezvědomí. Vyčerpaný organismus a ztráta jakékoliv naděje se podepsala na jeho psychice. Už nic nechtěl, ničemu nevěřil, nic necítil. Chtěl jenom umřít. Probudil se před polednem, a bylo mu už docela jedno, kolik je hodin. Měl obrovskou žízeň a lhostejně se díval na černou hlubinu jezírka. Chtěl by se napít, měl sucho v ústech. Jeho jazyk byl větší a větší, a úplně suchý, ale nechtělo se mu udělat byť jen jediný pohyb. Rozhodl se, že ještě chvíli počká. Pak vstane, napije se a pohřbí svého netopýra, pak už může umřít … ale aniž by se pohnul, usnul. Spal jen krátce, když ho znovu probudila žízeň. Díval se dlouhou chvíli znovu k černé vodě, a rozhodoval se, jestli už je schopný vstát a udělat všechno, co si ještě určil. Snažil se postupně rozhýbat všechny končetiny a znovu, už spíše ze zvyku se snažil přijít na to, co ho bolí. Všechno bolelo, jak mělo, nic navíc necítil. Jen mu třeštila hlava a měl závratě. Celá jeskyně se s ním rozhoupala, kdykoliv měl snahu se pohnout. Tak se pro jistotu nehýbal, ale žízeň byla nesnesitelná. Díval se lačně k černé vodě a téměř cítil, jak mu chladná voda stéká do hrdla a studí ještě v žaludku. Cele se oddával tomuto pocitu, když se mu poplašeně rozběhlo srdce. Z bezedné hlubiny se vynořila příšera s černými dlouhými chapadly a zůstala stát na kraji vody. David ji sledoval vytřeštěnýma očima a jeho mysl se snažila určit, jestli má zase halucinace. Zatím ho nic nebolí. Černá chobotnice stála ještě chvíli ve vodě a rozhlížela se po celé jeskyni a najednou měl David pocit, že se dívá na něj. Jedním velkým zářícím okem. Příšera se pohnula a vykročila k němu. K uším se mu dostal neurčitý šum. Tvor se zastavil a přikrčil. Zase se rozhlédl kolem, a zase se zadíval na ležícího muže.

„Jdi do háje!“ – zachrčel David cizím hlasem.

Sám slyšel zase jenom šum, ale chobotnice se naposledy rozhlédla po jeskyni a rozhýbala se směrem k němu. David neměl sílu se bránit, a ani nechtěl. Ať už se bude dít, co chce, má jen jediné přání, chce umřít. A černá chobotnice se na něj sápe a zdá se, že jeho přání chce opravdu splnit. Studenými chapadly mu začala osahávat hlavu. Najednou se vzepřel. Už toho zažil dost, ale na hlavu mu ještě nikdo neútočil. Začal se bránit a s chobotnicí se prát, jenže se zdálo, že ona má mnohem větší sílu než on sám. Jistě takovou, že když bude chtít, rozmáčkne mu hlavu jako skořápku. Po krátkém zápase ztrácí David vědomí. Když se probral, cítil bolest ve zraněné noze. Nadzvedl hlavu a viděl černou chobotnici, jak mu žere nohu. Dostal vztek a snažil se ji odkopnout, ale tvor se s ním začal znovu prát a zdálo se, že vydává i nějaké zvuky, ale poškozené uši slyšely jen šum. Sípavě chobotnici nadával, ale rychle pozbyl sil. Zvrátil hlavu dozadu a ztrácí poslední síly … zdá se mu, že se pere s chobotnicí, že mu znovu netopýr pokousal ruku, na které mu znovu praská kůže, znovu křičí bolestí. Znovu ho bolí uši a pak už nic ….. jen milosrdná tma. David se probírá, když ucítí chlad vody. Jeho srdce poplašeně tluče. Jak je to možné, že je znovu ve vodě? Chce plavat, chce se dostat na břeh, zpátky do své jeskyně, ale nemůže se hnout. Chobotnice ho omotala svými chapadly tak pevně, že nemůže ani dýchat, natož se bránit. Chce křičet, ale ústa mu zalévá voda. Jestli David něco opravdu z duše nechce, tak zpátky pod vodu. Chobotnice se s ním pere. Nešťastný muž již nemá sílu, je jen loutka v pevných chapadlech, uhodil se do hlavy a ztrácí vědomí. Poslední co cítil, byla studená voda na obličeji…

Kapitola jedenáctá – Další dny

David se probudil a ještě se zavřenýma očima, si vzpomněl na chobotnici. Naposledy si vybavuje, že se mu snažila sežrat nohu a pak mu strčila hlavu pod vodu a on nemohl hýbat rukama ani nohama. Zkouší tedy pohnout rukou. Sice to bolí, ale nic mu v tom nebrání. Ještě nohy,…. zasténal! Bolest projela jako nůž celou nohou, přes tělo, až do mozku. Tady žádná změna, nohu má taky celou, tuhle bolest důvěrně zná. Otevřel oči a hned je zase pevně zavřel, zamračil se a srdce se mu zase poplašeně rozběhlo. Zase nová halucinace? Pomalu oči pootevřel, bolestivě zamrkal a znovu zavřel. A najednou dostal vztek. Tak moc si přál umřít. Tak moc chtěl dojít na konec tunelu. Tak moc si přál, aby všechno utrpení skončilo …. a teď …. když konečně umřel, tak trýzeň nekončí. Jak je možné, že i po smrti ho sužuje bolest? Potřetí opatrně otevírá oči a nechápavě mrká do ostře bílého světla. Rozhlíží se, ale nemůže to pochopit, nevidí nic jiného, než bílo. Je možné, že ho šálí zrak?

„Tak jsem asi v nebi.“ – zachrčel.

Svůj hlas nepoznává, ale slyší jakoby z velké dálky. Tak první dobrá zpráva. Po smrti se mu vrací sluch a co noha? Nadzvedl se jen s velkou námahou, a překvapeně se prohlíží.

„Co se to stalo?“

Místo bundy a kalhot má bílý háv. Zakrytý je bílým prostěradlem. Ano, je docela možné, že po smrti je člověk zakryt prostěradlem, utvrzuje se ve své myšlence. Najednou si vzpomíná na halucinace a je mu najednou vše jasné. Zase se mu to zdá! Zase nemůže věřit ničemu, co vidí, ani co cítí. Takže stačí počkat a bude všechno jako dřív. Bude v jeskyni, obklopen zeleným světlem. Cítí se velmi unaven. Ale než si lehne, musí se podívat na nohu. Odhrnul prostěradlo a nechápavě hledí na bílý obvaz, z něhož trčí různé hadičky. David jen zírá a snaží se to pochopit. Na vysvětlení však není čas. Zdá se mu, že slyší nezřetelný hlas. Zvedá hlavu a vidí u sebe muže v bílém, jak na něj mluví. Menší zavalitá postava, kulatý obličej, na nose stříbrné brejličky, za nimi dobrácké oči a na hlavě šedivé vlasy, střižené na ježka.

„Tak pána Boha jsem si představoval úplně jinak.“

David slyší nějaký hlas, ale nerozeznává slova a nevěří tomu, co vidí. Bázlivě se schoulí, když muž v bílém k němu vykročil. Bůh se zastavil, ale mluvit nepřestal. Znenadání se za ním objevil ještě jeden muž. Vysoký, hubený, modré džíny, černé tričko, široký úsměv, tmavé vlasy do obličeje a jiskrné tmavé oči. Přes běžné oblečení přehozen bílý háv. Téměř odstrčil Pána Boha a hrne se dopředu.

„Svatý Petr.“ – zhodnotil David pohotově a užasle na oba zírá.

Vidí, jak Pán Bůh chce Svatého Petra zadržet, ale ten se nedal. Za stálého mluvení se přiblížil a Davida lehce objal. Tomu leknutím ztuhly v těle všechny svaly a chtěl se bránit, ale neměl dost síly a taky nic z toho, co ten muž dělal, nevypadalo nepřátelsky. Naopak, vysoký muž vypadal šťastně, že ho vidí. Prohlédl si ho od hlavy k patě a pohladil po vlasech, jako malé dítě. Natočil si k sobě jeho obličej, zkontroloval zranění na tváři, přejel jemně po rukou a prohlédl si nohu v bílém obvaze. Pak svůj rozzářený obličej přiblížil k jeho a zvážněl. David měl pocit, že opět slyší druhý hlas. Petr se po něm ohlédl, malou chvilku poslouchal, přikývnul a vrátil svou pozornost zpět. Oči mu zářily dál, ale objevil se v nich starostlivý výraz. Prohlédnul si znovu Davidovu zaraženou tvář a jeho užaslé oči a chytil ho za obě ruce. Musel pevněji přidržet, protože se mu zraněný snažil hned vytrhnout, a pomalu si k němu přisedl. Chvíli se přemýšlivě díval a pak ukázal na své uši a na Davidovi. Ten pochopil a zavrtěl hlavou. Hubený muž starostlivě nakrčil obočí a ohlédl se na toho kulatějšího, který znovu promluvil. Pak se zase otočil nazpátek, znovu se zamyslel a dal Davidovi jednu svou ruku před obličej. Ten se lekl a ucukl, a dál nedůvěřivě těkal zrakem z jednoho muže na druhého. Dlouhán, který ho stále držel za ruku, udělal odmítavé gesto a zopakoval svůj pohyb znovu pomaleji. Jeho oči prozrazovaly jen starost. Když se tentokrát nedočkal obrany, spokojeně pokýval hlavou. David sledoval pohyb mužovy ruky, který prstem pomalu ukázal na jeho bolavou nohu, pak se pomalu přesunula a ukázala na jehlu, zabodnutou v jeho vlastní ruce a přelepenou bílou náplastí a dále sledovala hadičku, která byla napojená na kapačku. Konečně začal zraněný chápat, ale pořád si ještě nevěřil. Tolikrát viděl a cítil, co nebylo pravda, že tomu teď prostě uvěřit nemohl. Muž naproti němu postřehl změnu v jeho očích a jemně, povzbudivě se usmál, přikyvoval hlavou, ale ukazoval dál. Nebylo snadné sledovat cizí, ale přátelskou ruku. S námahou se pootočil a uviděl za sebou blikající přístroje, ukazováček zamířil na postel, na které oba byli, na další prázdnou postel vedle nich, čistě povlečenou a nakonec ho neznámý pustil, vyskočil, přistrčil blíže muže v brýlích a ukázal na visačku na plášti.

„MUDr. Jan Novák“ – přečetl David namáhavě.

„Doktor?“ – konečně si připustil souvislosti.

Tmavovlasý muž se zazubil, udělal pár kroků a kousek odhrnul šedý, těžký závěs z okna. Do pokoje zazářilo ostré slunce a David bolestivě přivřel oči, ale i tak za oknem zahlédnul zelené stromy. Naprosto vyčerpán se na svém lůžku zhroutil. Dlouhán přiskočil a začal nemocného starostlivě ukládat. Když se přesvědčil, že se mu pohodlně leží, pohladil ho po vlasech.

„Zase jako malé dítě.“ – napadlo Davida a vykoktal ze sebe.

„Nem … nemocnice?“

Odpovědí mu bylo prudké pokývání hlavou a široký úsměv.

„Jak to, že jsem v nemocnici?“ – zachrčel znovu nevěřícně.

Muž ukázal na sebe a znovu se usmál.

David neví, jestli má věřit tomu co vidí, ale pro tentokrát ho nic nebolí. Nebo aspoň nic navíc. Připadá si opravdu jako malé dítě, které konejší pevná a laskavá ruka rodiče. Vidí, že se doktor usmál, něco řekl a zamířil k otevřeným dveřím. Až teď si uvědomuje, že celou dobu byly otevřené. Neznámý přikývnul na souhlas a krátce se otočil za tlouštíkem. Zraněný se vyděšeně podíval, když pochopil, že chce jeho ochránce odejít. Nechtěl tady zůstat sám. Jestli je to halucinace, chce, aby trvala co nejdéle. Namáhavě zvedl ruku. Muž se znovu usmál, rychle mu ruku stiskl a pomalu si zase sedl na postel. David je velmi unavený. Uvědomuje si, že jestli je to všechno pravda, je konec jeho útrapám. Díval se na tmavovlasého muže, a v očích se mu objevily slzy. Neví sice, jak to dokázal, ale zachránil mu život a ještě tu s ním zůstává. Možná je opravdu v nemocnici a pak by se měl chovat jako dospělý chlap, ne jako bázlivé dítě. Ale na to je moc slabý a ze všeho nejvíce teď touží, cítit vedle sebe lidskou bytost. Někoho, kdo ho může držet za ruku. Bál se zavřít oči, že to všechno zmizí a on se probudí znovu ve své jeskyni, ale chtělo se mu spát. Přátelskou ruku na té své cítil, ještě když usínal. To však nezabránilo zlým snům. Znovu bojoval o život v černé hlubině. Znovu cítil jak mu mohutný zával drtí kosti. Znovu nemohl dýchat. Znovu se díval na otravu ruky po kousnutí netopýra. Znovu bloudil černým tunelem a bolestivě narážel do překážek. Znovu bojoval s chobotnicí. Najednou si uvědomil, že nepohřbil netopýra. Bylo to jak píchnutí. Zvedl těžká víčka. Ostrá bílá barva je donutila zase se zavřít.

„Tak to nebyly halucinace.“ – uvědomil si spokojeně.

Cítil, že mu někdo otírá čelo. Otevřel vyděšeně oči a viděl dobráckou tvář toho vysokého muže, který se na něj povzbudivě usmíval. Chvilku mu trvalo, než si uvědomil souvislosti a pocítil k dlouhánovi hlubokou vděčnost. Když těžce zvedl ruku, muž ho znovu za ni chytil. To pevné sevření dodávalo pocit bezpečí a David spokojeně usnul. Když se po pár hodinách probral. Měl velký strach otevřít oči. Nechtěl zjistit, že prožil další halucinaci. Rozhoduje se, že nejprve vyzkouší všechny svoje končetiny, tak jako vždycky. Pohnul rukama a nic mu v tom nebránilo. Zdravá noha je v pořádku. A teď druhou, zraněnou. Napnul svaly a zkusil to, ostrá bolest projela celým tělem. Nikdy předtím by neuvěřil, že bude tak spokojený, že cítí bolest. Všechno se tedy zdá být v pořádku. David se zhluboka nadechl a chystal se otevřít oči, aby se konečně přesvědčil kde je, když cítil na své bolavé noze dotyk. Srdce se mu leknutím na okamžik zastavilo, než se rozbušilo takovou rychlostí, jako by mu chtělo vyskočit z hrudi. Dostavil se pocit naprostého zoufalství. Posadil se tak rychle, jak to jen bylo možné a zároveň otevřel oči.

„Bude se bránit!“ – rozhodnul.

Nechápavě zíral do kulaté tváře s přísným výrazem a záplavou krátkých černých vlasů kolem obličeje. Okamžitě si však uvědomil, že je všude kolem bílo. Starší žena, která ho ošetřovala, se nejprve lekla, pak ho kategoricky vzala za ramena a násilím ho přinutila si znovu lehnout. Přitom slyšel nějaký neurčitý hlas, zněl přísně. Raději poslechl a pak jen sledoval, co se s ním bude dít. Sestřička mu nohu prohmatala a zkontrolovala všechny hadičky, co z ní trčely. Pak ho pečlivě zakryla bílým prostěradlem až po bradu, přiblížila svůj přísný obličej až k němu a něco mu řekla. David viděl, že pohybuje rty, ale ničemu nerozuměl. Raději ležel a netroufal se ani pohnout. Žena odešla. Trochu si oddechl, ale hned se začal kárat.

„Jsem tedy opravdu v nemocnici.“ – zaradoval se.

„A musím být vděčný i za takovou sestru.“ – usmál se, ale hned se mu obličej stáhnul bolestí.

Dlouhý šrám přes celou tvář se nepříjemně připomněl. Ale co je taková bolest, oproti té co zažil v jeskyni! Vzpomněl si na dlouhána, který tady s ním byl a rychle se rozhlíží. Usměvavého muže s jiskřícíma očima nikde nevidí a pocítil hluboké zklamání a lítost. Je tady sám. Znovu usíná s trnem zklamání ve svém srdci. David neví, jak dlouho spal. Má pocit, že se několikrát probral, když mu někdo vyměňoval kapačky, nebo ho probouzela bolest nohy, cítil, že mu na ni někdo sahá, ale neměl ani sílu otevřít oči. Teď je vzhůru. Cítí se hrozně osaměle. Myslí na přísnou sestřičku, kdyby přišla, byl by jí vděčný. Závěsy z oken jsou už odhrnuté za sklem vidí větve vzrostlých stromů, jak se houpou v mírném větříku. Ten pohled je tak uklidňující. Najednou se ho někdo dotknul. S trhnutím se odvrátil od okna a vyděšeně se dívá na neznámou ženu. Oválná tvář, velké laskavé oči, utěšující úsměv. Tmavě zrzavé vlasy stažené na temeni.

„Další sestřička.“ – uvědomuje si.

Žena se na něj chvíli dívala, pak mu něco řekla a stáhla z něho prostěradlo. David nadzvedl hlavu, aby se konečně podíval na svou nohu. Ale vzpomněl si na předešlou sestru a polekaně pohlédl do tváře téhle druhé. Tahle dlouhovlasá se ale nezlobila. Jemně se usmála a něco řekla. Nedočkala se však žádné reakce, jen plachého pohledu. Sevřela rty, kývla hlavou a okamžik si svého pacienta prohlížela. Pak se znovu usmála a naznačila, že mu pomůže se zvednout. Zase žádná reakce. Sestřička nečekala a jemně vzala Davida za ramena, ten konečně pochopil a téměř se posadil. Žena ho jen přidržela a druhou rukou zručně zvedla jeden díl postele, upravila mu polštář a opatrně ho zase uložila. Mohl pohodlně téměř sedět. Pacient si zhluboka oddechl a už bez námahy sledoval zručné prsty příjemné sestřičky. Pečlivě prohlédla drény, překontrolovala všechno a pustila se do odmotávání obvazu. Náhle mu někdo stiskl ruku. David sebou trhnul leknutím a vyděšeně se podíval na druhou stranu postele. Tam se na něj usmíval tmavovlasý dlouhán a něco říkal. Když viděl, jak se nemocný lekl, přestal mluvit a ukázal na jeho uši. Odpovědí mu bylo jen zavrtění hlavy. Stál u jeho postele a dál ho držel za ruku. Spolu se dívali, jak sestřička ošetřuje zraněnou nohu. Bílý obvaz už byl dole a objevila se oteklá, neforemná končetina, zčernalá od kolene dolů. S bílým prostěradlem až strašidelný kontrast. Sestřička zvedla hlavu od práce a teď už před sebou neviděla jen jedny vyděšené oči, ale hned dvoje. Pohladila Davida jemně po ruce, povzbudivě se na něj usmála a začala mluvit na jeho společníka. Ten chvíli přikyvoval, pak se jeho pohled poněkud uklidnil a dál sledoval převaz. Jemné prsty ošetřovatelky přejížděly po černé kůži a vtíraly do ní hojivou mast. Do místa, kde kůže v jeskyni praskla, byly zavedeny tři drény a hadičky končily někde pod postelí. Kůže nebyla sešitá, jak by se dalo očekávat, ale jen přilepené její okraje. V rozevřené ráně byla vidět živá tkáň. Ovšem barvu měla stejnou, jako celá noha. Když byla promazána všechna místa, sestřička nad ránu s drény položila prohnutou dlahu a začala nohu zase obvazovat. Za chvíli byla hotová, přikryla pacienta, povzbudivě se usmála, posbírala si věci a odcházela. Dveře nechala otevřené. David se soustředil jen na přítele u své postele, byl hrozně rád, že ho vidí. Pořád měl svou ruku v jeho dlani a chvíli se prohlíželi navzájem. Najednou se dlouhán otočil ke dveřím. Vešla znovu sestřička, v ruce skleničku s brčkem a v ní trochu čaje. Podala ji pacientovi a pomáhala mu ji přidržovat. Ten se s chutí napil a měl pocit, že v životě nepil nic lepšího. Nenechal v pohárku jedinou kapku. Sestřička se usmívala, postavila skleničku na noční stolek a jemně ho vzala za bradu. Sklonila se, přiblížila ústa až k jeho obličeji, a David se překvapeně podíval na svého společníka. V první chvíli si myslel, že ho ta žena políbí na tvář, ale jen mu dala rty až k uchu a pomalu řekla:

„To bude dobré.“ – a narovnala se.

Jaké bylo jeho překvapení, že nejenže slyšel její hlas, ale rozuměl slovům.

„To bude dobré.“ – zachraptěl namáhavě a šťastně se na ni usmál, a bylo jedno, že ho zabolela tvář.

Sestřička s úsměvem přikývla a znovu se k němu sklonila. Tentokrát si myslel, že ještě něco řekne, ale jen ho přidržela za ramena a postel opět sklopila. Ještě ho pečlivě uložila a urovnala prostěradlo, kterým byl zakrytý. Naposledy se usmála, vzala ze stolku prázdnou skleničku, schovala ji za záda, když postřehla, jak se na ni pacient žádostivě dívá a odešla. Zavřela za sebou dveře. Dva muži osaměli. Dlouhán se posadil na postel a začal mluvit, ale druhý jen zavrtěl hlavou. Muž se tedy sklonil k němu a řekl jedno slovo.

„Petr.“

David se na něho překvapeně podíval a namáhavě a tiše se zeptal:

„Petr?“

Přikývnutí.

„Svatý Petr?“

Dlouhán se zazubil a něco řekl. Hned si uvědomil, že mu jistě nebylo rozumět. Sklonil se a zřetelně zopakoval:

„Hrášek“

Teď se pro změnu usmál David:

„Hrášek? Jako zelenina?“

Petr se potěšeně směje, ale vidí, jak moc je jeho společník unaven. Ještě jednou se tedy sklání a pomalu říká:

„Brzy zase přijdu.“

Kapitola dvanáctá – Boj pokračuje

Zase se dostavily tíživé sny. Znovu se do podvědomí vtírá každá vzpomínka, každá prožitá bolest, každá beznaděj. David je znovu v zeleném pekle, obklopen jen kamením, znovu se třese před černou, bezednou hlubinou. Znovu a znovu hledá cestu na svobodu v černém tunelu. Když se celý zpocený a zmučený probouzí, má vždycky nesmírný strach, že všechno bude jen halucinace. Nemocnice, sestřičky i Petr. Ale pokaždé jsou u něj ženské laskavé ruce, které ho ošetřují. Stírají mu pot z čela, upravují polštář, měří teplotu. Tváře se střídají, ale David ví, že nejhezčí oči má zrzka. Pokaždé se přesvědčí, že je opravdu v nemocnici a znovu se propadá do mučivého snu. Když zabraly léky a snížila se teplota, spánek je mnohem klidnější i posilující. Zraněný už neotvírá oči v očekávání, že je všechno jen halucinace. Velmi brzy si zvykl, že se už nemusí bát. Když se David konečně utvrdil v tom, že je opravdu v nemocnici, začalo se mu dařit lépe. Pomalu mizely kapačky. K pití už dostával pravidelně čaj, i když jen poloprázdné skleničky. Sotva spolkl poslední kapku, začal se těšit na další. Věděl, že za hodinu přijde sestřička zase. Po několika dávkách se čaj začal střídat s minerálkou a ještě později s hustým nasládlým džusem. Když dostal první jídlo, bylo mu do pláče. Jakmile sestřička otevřela dveře, myslel si, že nese nápoj. Byla to ta se zrzavými vlasy. Doba, kdy dostal naposledy napít, se mu zdála sice krátká, ale těšil se. Usměvavá žena však neměla v rukou skleničku, nesla tác a na něm poklop. To už pacient znal. Občas se takhle přinášely sterilní věci na převaz jeho nohy. Zvědavě ji pozoroval. Když přišla až k němu, položila tácek na noční stolek a bez jediného slova mu upravila lůžko, aby mohl sedět. Pohyb už pro něj nebyl tak namáhavý. Pokukoval po tácku, a čekal, co se bude dít. Ale místo toho, aby sestřička s krásnýma očima stáhla z nohy bílou pokrývku, která nahradila prostěradlo, položila před něj tácek a sundala poklop. Překvapeně se dívá před sebe na talířek a pak pohlédl na ženu. Ta se na něj usmívá a posunkem mu naznačuje, aby ochutnal. Když se k tomu nemá, sama bere lžíci, nabírá na ni trochu jídla a přiblížila ji překvapenému Davidovi k ústům. Ten se konečně vzpamatoval. Zastyděl se, dává si jednu ruku před obličej a do druhé bere nabízenou lžíci, na kterou chvíli dojatě civí a pak se plaše podíval na sestřičku. Pochopila. Její oči k němu vyslaly zářivý pohled a bez ohlédnutí vyšla ze dveří. Muž na lůžku osaměl. Dívá se na talířek, kde je kopeček bramborové kaše a kousky dušeného kuřecího masa. Brambory jsou ozdobeny několika málo kroužky z natě cibulky. Do očí se mu hrnou slzy. Naprázdno polknul. Tolik času uplynulo, co naposledy jedl pořádné jídlo, tolik se toho přihodilo. Jak málo stačilo, aby už nic takového neochutnal, aby už nikdy v ruce nedržel lžíci. David se silou vůle brání lítosti, v jedné ruce pořád drží lžíci, druhou si stírá slzy. Musí se několikrát nadechnout, ve snaze se uklidnit, než se rozhodne ochutnat. Na lžíci je troška kaše s jedním kroužkem, roztřesenými prsty si ji dává do úst. Jeho čelisti okamžitě začaly pracovat a cibulka příjemně křupe. Je to ta nejlepší kaše, jakou kdy jedl. Mezi vzlyky polyká první sousto. Téměř posvátně nabírá další i s kouskem masa. Je to dobré, opravdu moc dobré. Při dalším soustu se silou vůle snaží uklidnit.

„Je to přece jenom jídlo,…. jenom obyčejné jídlo. Jestlipak ještě někdy dokáže lhostejně říct, jenom obyčejné jídlo!“ – povzdechl si a po tváři rozetřel další slzy.

Co všechno se v té jeskyni změnilo? Představa času jistě. Byly to nejdelší dny v jeho životě. Není důležité někam spěchat, ale dojít tam, kam chci. Vědět, kdy nastal den a kdy končí. Probouzet se do nového rána …. s novou nadějí …. s novou pokorou k životu. A jídlo? Co je obyčejné jídlo a co už je luxus? Luxus je … se najíst! Vždycky bral jídlo jako jistotu. Nikdy o něm nepřemýšlel. Když měl hlad, najedl se. Když měl chuť, zašel si do luxusní restaurace na nějakou specialitu. Příjemné prostředí, vyleštěné nádobí a porce jídla úhledně vyrovnaného na talíři. Nikdy nezapomene, jak luxusní je jíst lžící bramborovou kaši z obyčejného talířku na nemocničním lůžku. Z dalších úvah ho vyrušil hlad. Dostavil se nečekaně. Po prvních soustech jako by se probudil. Jako by čekal, až ho jazyk svými chuťovými buňkami oživí. David nabírá další kaši, ale těsně před rty se zastavil a obočí se mu bolestně stáhlo. Dívá se na cibulový kroužek a nemůže se odhodlat dát jej do pusy. Vždyť chutnal tak báječně, ale přece jen …. je zelený.

„No a co! Je to jen cibule.“ – a vložil lžíci do úst, ale ani je nezavřel.

Lžíci zase vyndal a prsty druhé ruky zbavil kaši její ozdoby. Teď už mohl nerušeně jíst. Vychutnává si každý drobek všeho, co má před sebou. No, ono toho zase tak moc není. Po tak dlouhém hladovění mu lékaři dovolili opravdu jen malou porci. Ale možná neměli ani tušení, jak moc jim byl za ni vděčný. Po celou dobu bojoval s emocemi a div že nad tím “obyčejným“ jídlem nepláče. Na talířku zůstaly jen kroužky z cibulové natě, pečlivě vyrovnány kolem okraje a David se na ně lítostivě dívá. Uvědomuje si, že neví jak dlouho je v nemocnici a který je den, ale za celou tu dobu nepocítil hlad, jak je to možné? A letmo pohlédl na kapačku. Když ovšem odtrhl oči od talířku, lekl se. Vedle postele stál Petr a doširoka se usmíval, ukázal na talíř a něco řekl. Nemocný mu úsměv vrátil a první co si uvědomil, že slyší, … ještě slabě, ale slyší! Pak se snažil o vysvětlení.

„Zelené.“ – řekl lítostivě.

Petr jen pokýval hlavou, soucitně se na něj podíval a pak s lišáckým úsměvem před něj položil sáček s několika jasně oranžovými pomeranči. Napjatě čekal, a když viděl, jak se David šťastně usmál, sebral mu tácek, odložil na stoleček a zvedl další sáček, který měl v druhé ruce. Okamžitě se zarazil. V sáčku byla čtyři jablka. Dvě červená a dvě zelená. Nejistě se podíval na přítele na posteli a pak se rychle rozhodl. Vytáhl z pytlíku zelená jablka, schoval je do kapsy a položil ovoce na pokrývku vedle pomerančů. Obdarovaný nejprve sklonil hlavu, a když překonal rozpaky, podíval se na Petra. Ten se nepřestával usmívat a ukázal na pomeranče.

„Tohle až později, možná zítra.“ – řekl pomalu a přitom sledoval tvář před sebou.

Dočkal se souhlasného přikývnutí a oči mu zasvítily, když pokračoval:

„Dnes lékaři povolili jen jedno jablíčko.“ – vysvětlil a David znovu přikývnul.

Před chvíli mu v ordinaci opravdu potvrdili, že je na tom zraněný mnohem lépe a dlouhán z toho má dobrý pocit. Vidí, že je spořádáno všechno jídlo, co bylo na talíři, a lékař prohlásil, že sní-li ještě jedno jablko, bude to jen dobře. Usedá na postel, vylovil ze sáčku jedno jablko a vtiskl ho Davidovi do ruky. Ten se na něj chvíli nejistě kouká a pak se pomalu zakusuje do lahodné dužniny. U přítele to vyvolalo šťastný úsměv a nemocný mu ho oplácí. Oběma svítí spokojeně oči a oba se cítí dobře. Petr se díval, jak David dojídá a pečlivě okusuje ohryzek, tak pečlivě, že si začínal myslet, že sní i ten a rozhodl se mu ho vzít. Odpovědí mu byly jen zklamané oči a pohled na druhé jablko.

„Ne, ne!“ – zaprotestoval Petr a snažil se, aby mu bylo dobře rozumět.

„To už by bylo moc.“ – ale je mu přítele líto, tak slibuje.

„Později, ano?“

„Opravdu?“ – ozvalo se tiše z postele.

„Opravdu.“

Petr by velmi rád ještě zůstal, ale vidí na tváři před sebou velikou únavu. Odkládá sáčky s ovocem na noční stoleček. Sklápí a upravuje nemocniční postel, ať se Davidovi pohodlně leží, pečlivě ho přikrývá a urovnává pokrývku. Znovu si k němu sedá a starostlivě ho pozoruje. Zraněný má na přítele spoustu otázek, ale oči se mu sami zavírají. Dotkl se Petrovi ruky, ten mu okamžitě pevně tiskne prsty a jen se jeden na druhého dívají a David po chvilce usíná. Stírá se rozdíl mezi hrdinou zachráncem a obětí nehody a rodí se velmi pevné přátelství. Oba muži to cítí. Po půl hodině přichází sestra a nachází Petra, jak drží nemocného stále za ruku. Zatvářil se provinile, upadá do rozpaků a vstává. Sestřička se ale povzbudivě usmívá, pohledem pacienta kontroluje a zašeptala:

„Už to bude dobré.“

„Vím, mluvil jsem s doktorem.“

Kapitola třináctá – Vysvětlení

David dostal ten den ještě malý kousek sladkého pečiva k večeři, prý na zkoušku. Večer vynechali kapačku a později v noci mu sestřička vytáhla i jehlu, která mu vězela v ruce. Ráno měl pocit, že se vyspal do růžova a ještě ho čekala snídaně. Na prohlídku přišel i doktor, a když všechno dokončil, poplácal ho spokojeně po rameni. Významně na něj zamrkal a odešel. David velkou část dne prospal. I k jídlu ho museli budit. Stále ještě dostával malé porce, ale zato častěji. Snědl poslušně všechno do posledního drobečku a sestřička mu po obědě s úsměvem podala jablko. Těšil se z toho jako malé dítě z dárečku. Byl sám a červené a šťavnaté ovoce si opravdu vychutnával. Čas se tady dělil na spánek, jídlo a léčebné zákroky. Tvář už mu jen občas zkontrolovali, ale s nohou to moc dobře nevypadalo. Aspoň podle jejího majitele. Pohled na oteklou a zčernalou končetinu nebyl nikterak povzbudivý. Ale přece jen bylo znát, že otok ustupuje. Každodenní převazy se staly rutinou. Další den se dočkal větších porcí a po obědě mu sestřička oloupala pomeranč, ale dostal z něj jen půlku. I tak byl potěšen, ale ještě více, když za hodinu měl dovoleno sníst i tu druhou. Síly se rychle vracely. Jedl téměř normálně a měl pocit, že je zdráv. Dokonce i sluch se zlepšil. Sestřičky i lékař s ním byli navyklí komunikovat posunky, ale občas nějaké slůvko utrousili a nemocný zjistil, že když se moc soustředí, tak je schopen porozumět. Specialista mu taky naznačil, že bude v pořádku, ale chce to čas. Tohle všechno byla pravidelná náplň dne, ale David čekal na Petra. Někdy jen tak koukal na dveře a představoval si, že teď … za chvíli …. do půl hodiny …. jimi přítel projde. A když konečně přišel, propásl ho. Seděl na posteli, zrovna se díval z okna a soustředil se na zvuky za ním, protože se mu zdálo, že slyší křik ptáků. Otočil hlavu, teprve až mu někdo stiskl ruku. Nebylo třeba slov! Dva šťastné obličeje a dvojí šťastný úsměv. Po potřesení rukou se na pokrývce objevily dárky. Velký sáček krásně zralých meruněk a krabička. Ta se samozřejmě dočkala okamžitého otevření, a jaké bylo Davidovo překvapení, když v ní objevil meruňkový koláč, krásně nadýchaný a dozlatova upečený. Hned měl plnou pusu slin, ale podíval se nejprve na dveře, jestli ho nikdo nemůže pokárat, že tohle by neměl a pak na přítele. Ten se přátelsky zašklebil:

„Jen ochutnej, doktor říkal, že už můžeš všechno, bez omezení.“ – ale hned se zarazil, měl pocit, že mluvil moc rychle.

„Rozuměl jsi mi?“ – ujišťoval se pomalu.

David přikývl.

„Tak se do toho pusť.“ – zněla další pobídka a Petr se jen díval, jak přítel nejprve ochutnal a pak spořádal dost velký kus, až začal mít obavy, aby to nebylo na jeho žaludek příliš.

Neměl však srdce ho omezovat, ale přece jen to zkusil.

„Nech si něco na později.“ – řekl starostlivě.

Přítel se na něj podíval s plnou pusou, přikývnul, a i když nerad, krabičku zavřel.

„Co tvoje uši?“ – zeptal se Petr, aby odvedl pozornost.

„Když se na tebe zaměřím a hodně se soustředím, tak tě slyším.“ – vysvětloval.

„Pokud nebudeš mluvit rychle, budu ti rozumět. Přirovnal bych to k tunelu, kdy na jednom konci jsem já a na druhém ty, protože ostatní zvuky nevnímám, pokud se na ně nesoustředím.“

„To je ale hodně praktické.“ – zazubil se dlouhán.

„Co nechceš slyšet, neslyšíš.“

David se zasmál a pak se na přítele vážně zadíval:

„Měl bych spoustu otázek.“

„Já vím, jsem na to připraven.“ – zvážněl i Petr.

„Našel jsi mě v jeskyni?“

Přikývnutí.

„Takže jeskyně měla přece jen východ.“ – vydechl lítostivě a podíval se příteli do očí.

„Který je den?“

Dotazovaný se posadil pohodlněji na postel, natočil se, aby na něj bylo dobře vidět a zhluboka si povzdechl. Pak začal pomalu vyprávět.

„V nemocnici jsi dnes už třináctý den, …“ – a zmlknul, protože na něj David nevěřícně vytřeštil oči.

„Počkej, áno? Všechno se dozvíš.“ – řekl chlácholivě.

Okamžik bylo ticho a pak začal znovu:

„Přivezl jsem tě před třinácti dny,… v bezvědomí. Vzhledem k tvému stavu tě lékaři uvedli do umělého spánku. Byl jsi na pokraji sil, ale hlavní důvod byla tvoje noha. Doktor věděl, že máš velké bolesti a nechtěl ti hned dávat tišící látky, dokud nebudeš mít všechna potřebná vyšetření. Na to jak jsi vypadal, to nakonec nebylo tak špatné. Rána na noze byla zlá, ale měl jsi i rozdrcené a poškozené svaly a krevní sraženiny, protože se ti potrhaly nějaké žíly. Já to tak dobře neumím vysvětlit, doktor ti nic neříkal?“

Odpovědí mu bylo zavrtění hlavy. Petr se podíval stranou na podlahu, kousnul se do rtů a pak se soucitně zadíval na Davida. Ten okamžitě zpozorněl a napjatě čekal, co bude dál.

„Já jsem s tebou nemohl být všude, ale vím, že po zjištění, že jsi kromě nohy relativně v pořádku, jen slabý a vyčerpaný, rozhodli se podrobně si na tu tvou nohu posvítit. Hned první den večer tě vzali na sál a nohu máš na několika místech rozřezanou, odstranili rozdrcenou tkáň a celou se ji snažili vyčistit.“

Zraněný mu visel na rtech a hltal pozorně každé jeho slovo. V tuhle chvíli ovšem vypadal, že ze sebe strhne pokrývku i obvazy a bude se chtít přesvědčit o jeho slovech na vlastní oči. Petr ho vzal za ruku, pevně držel a vysvětloval dál.

„Tahle operace trvala dlouho. Na pokoj tě přivezli až pozdě v noci. Já potom odjel domů a ráno jsem zatelefonoval, jak to s tebou vypadá. Žádná změna, odpoledne už jsem byl zase tady a dozvěděl se, že máš horečky. Bylo to vážné. Do rána ovšem teplota jako zázrakem klesla skoro k normálu. Noha se nijak zvlášť nelepšila, ale důležitější bylo, že ani nezhoršila. Lékaři čekali až skoro do večera, než se rozhodli tě probudit.“ – zmlkl a zase se zadíval mimo.

Bylo vidět, že jen těžko hledá slova.

„A dál?“ – zazněl důrazný požadavek.

Ozval se dlouhý povzdech a pak vyprávění pokračovalo:

„Měl jsi zůstat v umělém spánku až do rozhodnutí. Víš, noha se nehoršila, horečka nevrátila, a nepřidaly se žádné další komplikace. Bylo rozhodnuto, že …no zkrátka, že se pokusí ti nohu zachránit.“

Davidovi okamžitě došlo, co se mu snaží přítel říct a celý se roztřásl. Zatvářil se zoufale a do očí se mu vedraly slzy.

„Chceš říct, …že …že…“

Petr ho držel pořád za ruku, poposedl blíže a druhou rukou ho chytil za rameno a chlácholivě ho hladil.

„Ano hrozila amputace, pokud bys na tom byl hůře a měl další vážné zranění, nejspíše bys o ni přišel. Lékař, který tě operoval, řekl, že uplynula kritická doba, po kterou se měl stav ještě zhoršit, ale protože se tak nestalo, probudili tě. Byl jsem u tebe. Měl jsem hroznou radost, že žiješ, i když jsi vypadal hodně zmateně a asi ses nás i bál. Bylo to, jako bys byl z jiné planety.“

David si vybavil své pocity a stydlivě sklopil oči. Má, nebo nemá se k nim přiznat? Rozpačitě se podíval na dlouhána a rozhodl se.

„Ano, bál. Myslel jsem si, že jsem mrtvý a že jsem v nebi. Měl jsem vztek, že ani po smrti bolest nezmizela a myslel jsem si, že …víš, já …..že vidím Pána Boha a Svatého Petra.“

Petr na něj vykulil oči a chvíli nevěděl, co na to říct.

„Nepoznal jsi, že jsi v nemocnici? Vážně ne? Doktor mi říkal, že máš něco s ušima, proto jsem ti ukazoval všechny ty přístroje. Myslel jsem, že jsi to pochopil.“ „Já to pochopil, ale nevěřil jsem tomu. Nevěděl jsem, co jsou halucinace a co je pravda.“

„Halucinace?“

„Ano, v jeskyni jsem jich zažil několik …“

David se znovu vrátil do jeskyně a popisoval naprosto odevzdaně, co všechno v ní zažil. Pozorný posluchač se občas na něco zeptal, ale snažil se vyprávění nepřerušovat a v hlavě si skládal své poznatky. Teď teprve mu začaly dílky do sebe zapadat a bylo mu to nesmírně líto. Zraněný se unavil dlouhou řečí i trýznivými vzpomínkami a požádal o pití. Petr ochotně vyběhl ze dveří, ale když se vrátil s teplým čajem, přítel spal. Znovu si k němu sedl, prohlížel si ho a přemýšlel, kolik vůle se v člověku najde, když musí přežít. Ke svým úvahám si vzal jednu meruňku a uvědomil si, že nešťastník ani neochutnal. Cumlal v ústech pecku. Jazykem si s ní pohrával a snažil se vžít do situací, které mu David popisoval. Naskakovala mu husí kůže. Když se nemocný po dvou hodinách probral. Naprosto logicky se zeptal:

„Přinesl jsi mi čaj?“

Přítel se rozesmál a všechna zasmušilost, která na něj padla, byla pryč.

„Ano, to víš, že přinesl.“

Viděl před sebou zaražený obličej.

„Už před dvěma hodinami.“

„Usnul jsem?“

„Ano usnul.“ – potvrdil a podal mu skleničku.

Nápoj zmizel jako mávnutím kouzelného proutku.

„Máš chuť na meruňku?“ – lákal.

David jich spořádal několik a přitom poslouchal dál.

„Už chápu, že jsi měl strach. Je hrozné nevěřit vlastním smyslům. A vzpomínám si, jak jsem byl překvapen, když ses mě za dva dny zeptal, jestli se jmenuju Svatý Petr. Měl jsem za to, že jsi mi předtím nerozuměl. Vypadal jsi už docela dobře, ale pak se ti vrátili horečky a lékaři byly zase na vážkách, jestli ti nohu zachrání. Bylo to vážné. Po dalších dvou dnech, když se ti ulevilo, se rozhodli, že ti dají najíst. To mělo rozhodnout. Prý pokud tvůj žaludek udrží jídlo a bude v pořádku, mělo by to pomoct i léčbě tvé končetiny, mělo to být rozhodující.“

„Chceš říct, že ještě nemám vyhráno?“

„Teď už ano.“ – uklidňoval nemocného.

„Já volal několikrát za den a chtěl jsem vědět, jak se ti daří, ale měl jsem spoustu pochůzek a práce. Přišel jsem až za tři dny. To ti dali první jídlo, musel jsem tě vidět. Pak jsem se vrátil k ponorům a tři dny strávil … v … propasti.“

David ztuhl a vyděšeně se na něj díval. Jeho obličej byl najednou bílý jako křída a jen lapal po dechu. Petr se vyděsil.

„Co je ti? Vím, že je to pro tebe těžké! Víš, co? Řeknu ti to jindy.“

Přítel mu křečovitě zaryl prsty do ruky.

„Ne!“ – zachrčel David – „Pokračuj!“

„Raději bych to měl nechat na jindy.“ – snažil se tomu vyhnout, ale odhodlání, které viděl v obličeji před sebou, ho přinutilo mluvit dál.

„Dobře. Zkusím ti říct, na co jsem přišel. A začnu od začátku.“ – sliboval.

„Ale nejdříve tě položím. Usnul jsi v sedě, a já tě nechtěl budit. Teď ale vidím, jak se tady kroutíš. Takže ti nejprve udělám pohodlí.“

Když si znovu sedl na postel, zeptal se:

„Vidíš na mě a budeš mi rozumět?“

Po přikývnutí pokračoval:

„Jeden večer, před dvaadvaceti dny, přiběhl můj desetiletý syn domů a trval na tom, že někdo spadl do propasti. Moc jsem mu nevěřil. Měl však u sebe tvůj fotoaparát.“

David vyletěl a div se prudce neposadil. Petr ho zadržel a zatlačil ho zpět do polštáře.

„Všechno se dozvíš!“ – sliboval.

Zraněný mluvil tak tiše, že ho bylo sotva slyšet:

„Myslel jsem, že skončil na dně propasti.“

Dlouhán se znovu posadil na postel a pokračoval:

„Naše propast nemá dno, …ne tak docela, samozřejmě, jen jsme ho prostě ještě nenašli.“ – ozval se v něm hrdý speleolog, ale hned pokračoval:

„Kluk mi vyprávěl, že ho našel na vrchním okraji propasti a že je tam i vidět rýha, která končí za hranou. I s foťákem oběhl půlku té díry ke schodům. Dostaneš se díky nim asi do poloviny propasti. Dál už se nesmí, je tam nebezpečí plynu. Všiml sis jich?“

Zavrtění hlavou a pozorné oči napjatě čekají na pokračování.

„Nevadí. Můj synek je pašák a opravdu dál nešel. Jen chtěl vědět, jestli někde třeba neleží zraněný člověk. Když nic neviděl, utíkal domů. Po cestě potkal nějaké lidi, ale když jim říkal, co se mohlo stát, nevěřili mu a jen se zajímali o tvůj foťák. Naštěstí jim ho nedal. Přiběhl domů, ale než jsme se dostali zpátky, byla už tma. Měl jsem jen základní vybavení. Baterkou jsem prohlédnul místo, které mi kluk ukázal, a zjistil jsem, že má pravdu. Nechal jsem ho nahoře, aby nebyl svědkem nějakého neštěstí, a s maskou sešel až k hladině, ale ať jsem svítil, jak chtěl, nic jsem nenašel. Vzal jsem tvůj foťák a v autě si prohlédnul fotky. Nějaký pták, pár záběrů z okolí. Dívka ve stánku, naše řeka, léčebný pramen a hotel. Bylo to jak vodítko. Odvezl jsem kluka domů a jel do hotelu. Tam mi nechtěli nic říct, že neposkytují informace. Chtěl jsem jen, aby se podívali, jestli jsi na pokoji. Bylo to zbytečné. Jel jsem na policii, oznámil jim, co vím a vrátil se domů. Nechali si tam tvůj foťák.“

David se nadechl.

„Neboj!“ – uklidňoval Petr přítele – „Slíbili, že ho dostaneš zpátky.“

Podal nemocnému čaj a pokračoval ve vyprávění:

„Musel jsem domů a podívat se, co mi doma zbylo z výstroje. Vlastně jsi měl štěstí. Celá naše speleologická skupina je na výjezdu v zahraničí. U mě ale pracovní povinnosti způsobily odklad o tři dny. Měl jsem vyjet další ráno, ale už v noci posílal zprávu, že nedorazím. Nemůžu nechat člověka v nouzi. Ovšem většina mého vybavení byla s nimi a byla by hloupost, aby mi ho poslali zpět. Někdo by mi ho musel přivézt a to by stálo spoustu času. Snažil jsem se sehnat parťáky, ale v noci jsem prostě neměl štěstí, nechal jsem to na ráno. Hned po snídani jsem začal telefonovat a využil jsem všech kontaktů. V tuto dobu jsou všichni zkušení na soustředěních, nebo v zahraničí. Nakonec se mi podařilo oslovit dva potápěče, ale mohli přijet až nazítří odpoledne. Zato mi slíbili, že přivezou náhradní vybavení. Musel jsem se obrnit trpělivostí.“

Vyprávění přerušila sestřička, která nakoukla do pokoje. Pohledem zkontrolovala, jestli je všechno v pořádku, na oba se mile usmála a zase zavřela dveře.

„Tahle má nejhezčí oči i úsměv.“ – ozvalo se z polštáře.

„S takovými řečmi jsi na nejlepší cestě za uzdravením.“ – zazubil se Petr a významně zamrkal.

Odpovědí mu byl jen úšklebek, ale oči zpozorněly a tak vyprávění pokračovalo.

„Víš, nikdo nemůže říct, že naši propast zná, ale mám s ní už svoje zkušenosti a vím, že jsou tam vzduchové kapsy, nebo malé prostory, kde by se dalo přežít. Říkal jsem si, že pokud ses nezabil pádem, nebo hned neutopil, můžeš být někde tam.“

Podívali se na sebe.

„Nebýt tebe, byl bych mrtvý.“ – ozvalo se tiše.

„Ale nejsi, tak na to nemysli. Jsi tady, žiješ, noha bude taky v pořádku. Spořádal jsi půlku koláče, až se ti dělaly boule za ušima, tak si nemáš na co ztěžovat.“

Stačila zmínka a David měl plnou pusu slin. Hned se hrabal do sedu.

„Zbylo tam něco?“

„Jistě.“ – potvrdil přítel a podal mu krabičku.

„Já už jsem měl doma ke kávě a ještě tam na mě čeká další porce. Moje žena ví, že meruňkový mám nejraději.“

„Že ji moc děkuju.“ – zahuhňal David a drobečky popadaly na přikrývku.

Hned se mu dostalo pokárání.

„S plnou pusou se nemluví!“

Zasmáli se oba, až Davidovi zaskočilo a rozkašlal se. Dlouhán se nejdříve lekl, ale když viděl, že se přítel směje dál, ještě mu přidal:

„Nezachraňoval jsem tě z té proklaté jeskyně a před utopením, aby ses teď udusil. Jen si to zkus a zakroutím ti krkem!“

Drobečky se s novým náporem smíchu rozprskly ještě dál a pokropily pokrývku i Petrovo oblečení. S ledovým klidem a vážnou tváří si je setřásal.

„Myslím, že jsem ti už říkal, že mám doma toho koláče ještě dost, tenhle si klidně sněz sám, nemusíš se dělit.“ – a z pod zamračeného obočí, mu oči šťastně svítily.

Teď už se smáli oba od ucha k uchu, jen jeden z nich si oběma rukama držel zraněnou tvář a přes smích sykal bolestí.

„Můžu vědět, co je příčinou takového veselí?“ – ozvalo se za nimi.

Petr se prudce otočil a přítel, který poznámku neslyšel, jen sledoval, kam se podíval. Stála tam sestřička s teploměrem v ruce. Dlouhán se otočil zpět a tlumočil:

„Tahle slečna chce vědět, čemu se smějeme.“

Pacient si pustil tvář, zapíchl ukazováček příteli do hrudi a postěžoval si:

„Chce mi zakroutit krkem!“

Ženě zacukaly koutky úst, ale přidala se do hry a začala Davida soucitně utěšovat:

„To nic … není se čeho bát! Nenecháme nikoho, aby mařil naši práci. I my umíme kroutit krky, i chirurgicky!“

Nemocničním pokojem zaburácel trojí smích. Jen nemocný měl zase na obličeji přitisknuté obě dlaně a nedalo se určit, jestli slzy, které se mu skutálely po tvářích má od smíchu nebo od bolesti.

„Myslím,…že mi tam…něco prasklo.“ – vyrážel ze sebe mezi smíchem.

„V tom případě náš lékař zakroutí krkem mě!“ – smála se sestřička dál, ale oči jí zpozorněly.

Přece jen mu překontrolovala fáč na obličeji a strčila do ruky teploměr.

„Za chvíli si pro něj přijdu.“ – a na odchodu mrkla na Petra.

„To není spravedlivé.“ – ozvalo se z postele.

„Příště.“ – slíbila mile a odešla.

David se zachoval jako poslušný pacient. Lehl si, dal si teploměr pod paži, ale krabičku s koláčem neodložil. Zadíval se na Petra. Ten porozuměl výzvě a pokračoval ve vyprávění.

„Kluci jeskyňáři sice další den přijeli, ale bylo na nich vidět, že mají z naší propasti až moc velký respekt. Neměli ještě tolik zkušeností, aby šli se mnou pod vodu a já nechtěl riskovat, tak mi dělali zázemí. Přijeli ovšem až odpoledne, než jsme všechno připravili, byla skoro tma. I tak jsem se aspoň jednou potopil. Plaval jsem, až kam se dalo, ale žádnou stopu jsem nikde nenašel.“

„To já taky se snažil najít cestu ven.“ – ozvalo se tiše.

„Víš, už se tady utopilo několik lidí a většinou se ani nenašli. Ale já byl v propasti už mnohokrát, vím jaké to tam je. Nechtěl jsem se vzdát, dokud nevyužiju všech možností. Ale bylo už pozdě, musel jsem se vrátit. Další den jsme tam strávili celý, ale pátrání nepřineslo nic. Kolegové zůstali až do tmy a pak museli zpátky domů. Měli pracovní povinnosti, ale slíbili, že se vrátí a zůstanou celé dva dny. Musel jsem počkat, nedalo se nic dělat. Já se motal kolem propasti pořád, celé následující dva dny. Nakonec jsem vylezl znovu nahoru, abych si určil, kde přesně jsi mohl dopadnout do vody a všimnul si kořínků, koukajících mezi kamením. Vzpomněl jsem si na větvičku v jezírku. Letěl jsem dolů, skočil do vody, vylovil ten kousek dřeva a utíkal zase nahoru. Nebylo pochyb, že ten keřík tam rostl. Hodil jsem dolů kámen a určil si tak místo dopadu. Byl jsem i na policii, všechno jim řekl a chtěl, aby povolali svoje potápěče. Odmítli to. Byl jsem i pod vodou, ale na vlastní pěst je to opravdu nebezpečné. Třetí den jsem netrpělivě čekal na kolegy, ale kvůli nehodě na cestě se zdrželi a přijeli později. Byla už tma.“

„Který je to den?“ – ozvalo se tiše z lůžka.

„Šestý od večera, kdy mi syn přinesl tvůj foťák.“

Odpovědi se nedočkal, jen povzdech. Než rozhovor pokračoval, přišla si sestřička vyzvednout teploměr. Pohledem ho zkontrolovala a pohlédla z jednoho na druhého.

„Copak? Smích byl mnohem lepší.“

„Až si navzájem vysvětlíme, co musíme, vrátíme se ke smíchu.“ – sliboval Petr.

Žena kývla, ještě jednou se po nich podívala, pak mrkla na Davida a odešla.

„Spokojen?“ – zašklebil se dlouhán, ale na odpověď nečekal a pokračoval.

„Další den ráno jsme už byli v jezírku. Prohledával jsem místo, které jsem si předem určil, potápěl se, hledal, prohlížel chodby. Je to dole hodně členité. Ale nic jsem nemohl najít. Pak mě to konečně napadlo. Musím skočit do vody z výšky, abych věděl, kam ses dostal.“

„To ne!“ – ozvalo se z postele vyděšeně a pak bylo slyšet jen přerývané dýchání.

„Tak tvůj odvážný skok bych opravdu neopakoval. Vyškrábal jsem se po stěně, jak to šlo a skočil z nějakých dvou, třech metrů. Ale nikam jsem se nedostal. Zkoušel jsem to několikrát a snažil se vylézt i výše. Po jednom skoku jsem ve vodě přemýšlel a klesal dolů, když jsem ucítil proud. Vím, že jsou tam proudy, ale vždycky člověk plave, vždycky je v pohybu. Tam mě poprvé napadlo, že musím “jen spadnout“ a pak se už nehýbat, třeba jsi se hýbat nemohl. Zkusil jsem to znovu, ale proud se mnou začal otáčet. Domů jsme dorazili večer.“

„Sedmý den?“ – šeptá David – „To je poslední den, který si pamatuju. V chodbě se přes noc ztratily řasy a já chtěl ještě prohlídnout poslední část tunelu.“ – hledí smutně na přítele.

„Kdy jsi mě našel?“

„Hned druhý den. Celý sedmý den byl únavný a čekal bych, že hned usnu, ale pořád jsem přemýšlel, jak to udělat, aby to vypadalo, jako pád z velké výšky. Nakonec jsem to v noci vymyslel a druhý den zrealizoval. Vzal jsem si batoh, naplnil kamením a lezl na skálu znovu. Dvakrát se mi povedlo sklouznout zpátky do vody, ale pak se to přece jen podařilo. Skočil jsem a už se ani nepohnul. Klesal jsem docela dlouho a už to chtěl i vzdát, když mě z ničeho nic popadl proud a docela silou vtáhl do jednoho tunelu. Jen taktak jsem ho stačil aspoň označit a omotat lanko. Odříznul jsem batoh a nechal se nést. Kolem byly nějaké odbočky, kde bys mohl eventuelně taky být, ale já to vydržel. Bylo neuvěřitelné vidět nad sebou v takové hloubce světlo.“

„Vidíš a já si v první chvíli myslel, že jsem na povrchu, že se mi povedlo nějak podplavat skálu, nebo co.“

„Ne, je to hrozně hluboko.“ – ujišťuje ho Petr – „Nevěděl jsem co to je. Bylo vidět i stěny té zaplavené chodby. A taky tam byly dva další vchody do jiných tunelů. Po vynoření to byla fantastická podívaná. Nádherná jeskyně. Divoce rozervané stěny byly na některých místech ohlazeny, to znamená, že tam musely být kdysi vodní proudy. Bylo vidět, jak se někdy v minulosti zřítilo kus stropu. Na něm jsem si hned všimnul té nádherné záclony. Ty malé bílé krápníky, však víš. Skála neměla jednotnou barvu a s tím zvláštním světlem hrála všemi barvami. Ve zlomech byla o moc tmavší, viděl jsi sám. A těch krápníků, co tam bylo. S tou zelenou barvou, to byla nádherná podívaná a pak ty tři vedle sebe. Pamatuješ, že jo. Byly za tebou …“ – speleolog se zarazil a zamračil.

David klidně ležel. Kousal se do rtů, aby se nemusel usmívat a sledoval, s jakým nadšením jeho přítel popisuje jeskyni, ve které on zažil tolik utrpení. Jemu samotnému rozhodně takhle nádherná nepřipadala.

„Promiň.“ – stiskl Petr rty – „Víš, já už jsem viděl těch jeskyň hodně po celém světě, ale nikdy nic takového. A to víš, jak jeskyňář začne vychvalovat jeskyni, je s ním konec.“

„Já nikam nespěchám.“

„No dobře já vím, že tenhle úsek tě zajímá nejvíce. Pamatuješ si něco?“

„Chobotnici.“

„Co?“

„No chobotnici, která vylezla z černé vody a sápala se na mě.“

„To jako myslíš, mě?!?“

„Co se tak divíš? Viděl jsi tam snad někoho jiného? Jistěže tebe.“

„Neviděl,… ale…. slyšel.“ – zněla mírná odpověď.

„Na to by sis za chvíli zvykl.“

„Už chápu! Měl jsi halucinace.“

„Asi ne tak docela, protože jsi byl skutečný. Jen jsem v tobě viděl někoho jiného.“

„Hmm …“

Nemocný se v tu chvíli nadzvedl na lůžku na loket, podíval se na přítele skoro naštvaně a netrpělivě řekl:

„Hele! Uvědomuju si, že ti vděčím za život a nechtěl jsem tě nijak přerušovat, ani tě popohánět, ale tohle už se nedá vydržet. Už vím, jak ses dostal dovnitř. A teď už mi konečně řekni, kde je ten východ. Já ho prostě nenašel.“ – a doslova visel Petrovi na rtech.

„Jak jsme se dostali ven?“

Dlouhán se podíval zkoumavě do napjatého obličeje a poprvé si uvědomil, že si David pořád ještě myslí, že jeskyně má východ. Petr velmi pomalu řekl:

„Promiň, já si myslel, že je ti to jasné.“

„Petře?!?“ – zaznělo téměř výhružně.

„Dokážeš si něco z toho vybavit?“

„Jo, něco jo.“ – zněla nespokojená odpověď.

„Vím, že jsi mi sahal na hlavu, pak jsem se nemohl hýbat a pamatuji si vodu. Opláchl jsi mi obličej. To je všechno.“

„Neopláchl.“

„Pamatuji si vodu na tváři, ale tak to se mi asi jenom zdálo.“

„Nezdálo.“ – prohlásil Petr tišeji.

David se zamračil a horečně přemýšlel. Začalo mu docházet, že se vlastně přítel snaží vyhnout přímé odpovědi:

„Tak ven s tím! Jak jsme se dostali ven?“

„Stejně jako dovnitř.“ – odpověděl konečně a hned se vyděsil.

Zraněný se na něj napjatě díval. Když dostal odpověď, ještě zlomek času měl stejný výraz. Pak si uvědomil, co zrovna slyšel a jeho oči se rozšířily. Vytřeštěně zíral na přítele, ale ten měl pocit, že ho nevidí, že jeho zrak prochází skrz něj, někam hodně daleko. Obličej mu nejenže zbledl, ale zdál se být, čím dál bělejší. Rty se začaly chvět a na čele mu vyrazil pot. Petr mu chtěl nějak pomoci a zvedl ruku, aby se ho dotkl. David leknutím ucukl a stáhl se, jen vyděšeně zíral na svého zachránce a všechno se mu vrátilo. Propadal panice. Dech přerývaně vyrážel z jeho hrudi. Po tváři stékaly pramínky potu. Dlouhán si teď nevěděl rady a první ho napadlo, že přivolá sestru, ale pak se nadechl. Musí to zvládnout sám.

„No tak, to nic…už je dobře, už jsi tady…Sakra!“– uvědomil si, že ho David neslyší a možná ani nevnímá.

„Tak jinak.“ – rozhodl se.

Vstal z postele a následovalo rychlé a pevné objetí. Na to jak byl pacient slabý, vyvinul neobyčejnou sílu a začal se bránit. Petr měl co dělat, aby ho udržel. Pevně ho tiskl v náručí a hladil po vlasech. Mluvil na něj, ale nevěděl, jestli ho přítel slyší. Objetí pomohlo. Petr cítil, jak se David přestal prát a poddává se. Jeho svaly povolily, začal vzlykat a nakonec se přimknul k příteli. Ten ho ještě chvíli držel, hladil po zádech a uklidňoval. „Posloucháš mě?“ – zeptal se po chvíli, když už měl pocit, že zděšení ustoupilo. Jen nepatrné pokývání hlavy.

„Dobře, teď si znovu lehneš a já ti všechno povím …áno?“

Pokývání hlavy se zopakovalo. Petr ho tedy uložil na polštář a než si znovu sedl, zvedl krabičku ze země. Kupodivu koláč odvedl Davidovu pozornost jiným směrem. Natáhl po něm ruku.

„Jen jsem ho chtěl dát na stolek, před chvíli ti spadl.“ – překvapeně vysvětloval dlouhán.

„Neslyšel jsem.“ – zněla přidušená odpověď.

„Já ano, ale v tu chvíli to nebylo důležité.“

Zraněný držel křečovitě moučník, jako by na tom závisel jeho život a druhou ruku měl v Petrových dlaních.

„Tak to konečně vysyp!“ – mluvil pořád ještě přiškrceným hlasem.

„Co kdybychom to nechali na zítra? Nechceš?“

Stačil jediný nespokojený pohled, aby pochopil a začal vyprávět. „Víš, když jsem se vynořil v jeskyni, byl jsem skoro v šoku. V životě jsem nic podobného neviděl. Tebe jsem si všimnul, až jsem se trošku rozkoukal. Myslel jsem si v první chvíli, že jsi mrtvý. Jen jsi ležel, ani ses nepohnul.“

„Chtěl jsem být mrtvý.“ – skočil mu David do řeči.

„Řekl jsem si, pane bože, jdu pozdě, ale bylo to, jako by to hodně hlasitě zopakovalo deset lidí kolem mě. Bylo to zvláštní. Když jsem k tobě ale vykročil, něco jsi řekl. Měl jsem ohromnou radost, že žiješ. Nevěděl jsem, jestli nejsi vážně zraněný. Jestli třeba nemáš nějaké vnitřní zranění. Začal jsem tě prohlížet, ale ty ses bránil. Nechtěl jsi na sebe nechat sáhnout a pořád jsi mluvil nesmysly. Pochopil jsem, že blouzníš, ale potřeboval jsem vědět, jak na tom jsi. Abych ti třeba ještě více neublížil. Plácal jsi něco o uších, že tě pokousali, a že ti kámen rozdrtil hrudník. Ale mě ses zdál celkem pohromadě, až na tu nohu. Na ruce jsem ti opravdu našel něco jako kousnutí. A protože jsi blábolil, že musíš pohřbít netopýra, pochopil jsem, kdo tě mohl kousnout. Našel jsem ho mezi kamením. Byl obalený tím svinstvem, co bylo na stěnách. Přemýšlel jsem, jak ho vzít s sebou. Vzpomněl jsem si, že máš u sebe sáček. To byla výhra, jinak bych ho tam musel nechat a vrátit se pro něj.“ „Je mi líto, že jsem ho nepohřbil, i když ty si řekneš, že je to jenom netopýr. Ale pro mě je důležitý.“

„Ano, ale mohl ti způsobit nějakou infekci a pak…musel okamžitě do laboratoře.“

„Proč?“ – zaznělo překvapeně.

„Nestává se to často, ale netopýři mohou přenášet vzteklinu, nebo nějaké parazity.“

David se podíval na svou ruku. Po kousnutí měl jen zacelené ranky.

„Jen klid! Tvůj netopýr byl naprosto zdravý. Jen by mě zajímalo, jak se ti podařilo ho chytit a zabít.“

David vytrhl ruku z přítelových dlaní, prudce se posadil a pohoršeně se ohradil.

„Já ho nezabil. Chytil, to jo,… ale nezabil! Chtěl jsem ho jen pozorovat, odkud tam přiletěl. Chtěl jsem, aby mi ukázal cestu ven. Ale on mě kousnul, vytrhl se mi a zabil se o snížený strop.“

„To se nechal jen tak chytit?“

„Ne, lezl po stěně a řasy se na něj nalepily. Nechtěl jsem, aby ho popálily, tak jsem ho chytil a chtěl to z něj smýt. Byl jediná moje naděje.“

„Byl zdravý, ale byl otrávený.“

„Co?“

„Ty řasy, jak říkáš, jsou toxické. Musel tam být mnoho hodin, než jsi ho chytil.“

„Ty o nich víš?“

„Jen výsledky z laboratoře.“

„Povídej!“

„Netopýra jsem musel vzít. Myslel jsem si, že to bude důležité a lékaři to potvrdili a poslali mě do laboratoře. Tam udělali rozbor těch řas a taky podrobně vyšetřili netopýra. Když jsem se tam objevil podruhé, velmi se zajímali o ty zelené organismy. Nedovedl jsem jim toho moc říct. V laboratoři oddělili ty řasy a začali je zkoumat, ovšem velmi brzy jim zhasly. Prý sluneční světlo, které zničilo fosforeskování. Zjistili ještě, že jsou toxické na dotyk, ale nijak dramaticky a taky, že mají schopnost jako by vydýchávat nějaký toxin, který by mohl působit, jako halucinogen.“

„Tak proto!“ – David ožil.

„Takže všechny ty vidiny…? A já myslel, že mám otřes mozku, nebo tak něco.“

„Byl jsi potlučený, ale hlava byla v pořádku. To bylo první, na co se doktoři zaměřili. A je pravděpodobné, že všechny ty tvoje halucinace má na svědomí, otrávený vzduch. Asi by se to jen zhoršovalo a kdo ví, jestli by tě nakonec neotrávili taky.“

Petr zmlknul a jen čekal. David totiž usilovně přemýšlel.

„Máš pravdu!“ – potvrdil nakonec.

„Vždycky, když jsem byl v tom tmavém tunelu, hlava mě nebolela.“

„Když už o tom mluvíme, musím se ti k něčemu přiznat.“ – řekl Petr.

Odpovědí mu byl jen soustředěný pohled a očekávané napětí.

„Dobře. Potřebuji znát tvůj názor. Když jsem tě našel, na ten zelený povlak na stěnách zbyla jen zevrubná prohlídka. A já pak ještě hledal netopýra. V laboratoři po mě chtěli více informací. Dověděli se jen, že na nějakém kameni tohle to světélkovalo a že, kdyby to neměl netopýr v kožichu, ani bych o tom nevěděl. Chtěli více informací. Já si nechal pod vodou lanko, vedlo až do jeskyně. Když jsme tě zachránili, kolegové odjeli a zatím tady nikdo jiný není. Nechtěl jsem nic říct, dokud si to sám neprohlídnu. Po návratu jsem zjistil, že světlo mojí baterky těch řas hodně zničilo. Tam kde se dotkl kužel světla, tam byly ty řasy vyhubeny. Zhasnul jsem baterku, abych jim ještě více neubližoval a rozhlížel se už jen za jejich záře. Prošel jsem jeskyni, nakouknul do toho tvého tunelu, ale nic dalšího jsem nenašel. Vím, co se stane, pokud lidem umožníme se k tomu „zelenému peklu“ jak to nazýváš, dostat. V laboratoři se ode mě dozvěděli, že se mi napodruhé podařilo narazit na nějaké prostory, ale že nevypadají jako ta, z které jsi byl zachráněn, a navíc nic zeleného nikde není, takže se bohužel už asi více nedozvíme. V jezírku jsem odstranil lanko a nechal si jen nepatrné značky, o kterých vím jen já. Jen pro jistotu, kdyby bylo potřeba se vrátit.“

David dlouho přemýšlel. Znovu se ve vzpomínkách vrátil do jeskyně. Ať je to jak chce, zachránila mu život. Zaslouží si ponechat svoje tajemství. Pohlédl na přítele a okamžitě věděl, že to cítí stejně.

„Takže jeskyně je ztracená?“

„Áno, je.“ – usmál se Petr.

„Komu všemu jsi vyprávěl o zelených řasách?“

„Nikomu. Nevím, co jsem říkal v horečce, ale kromě tebe, nikomu.“

„Takže jeskyně je ztracená,…“ – začal dlouhán.

„A zachráněná.“ – skočil mu David do řeči, a oba se usmívali.

„Vypadáš unaveně. Zítra ti povím, jak jsem tě dostal ven, jestli budeš chtít.“

„Budu chtít a už nebudu tak vyvádět. Víš, já se té černé hlubiny hrozně bál, i když tobě, a tady na povrchu, to přijde možná dětinské.“

„Vůbec ne! Byl jsem tam s tebou, nezapomeň.“

Kapitola čtrnáctá – Rozloučení