Table of Contents

Prológ

Epilóg

TUPÁ BOLESŤ

Valéria Osztatná

Autorka: Valéria Osztatná

Grafická a technická spolupráca:Tomáš Lackó, Kristian Kitlei,

Edícia: MEA 2000 – Mladá Éra Autorov nového tisícročia

Autorské práva vyhradené

ISBN 978-80-89515-95-0

Prológ

Svetlo a zrazu tma.

Prázdnota a opustenosť.

Mokro a strašidelné zvuky.

Svetlo a znovu tma.

Tupá bolesť. Prázdnota.

Bol zmätený a smutný. Cítil sa opustený a sám ako prst. Nedokázal svoje myšlienky zachytiť, pretože tupá bolesť v hlave mu to nedovolila. Po krátkych hnedých vlasoch mu stekala krv na tvár, ktorá mala jemné črty. Črty človeka, ktorý ešte niekedy dávno vedel, čo je v živote najcennejšie, čo má pre neho najväčší význam. Však teraz už nevedel. Teraz len cítil, že leží na niečom tvrdom a mokrom. Nevedel, ako sa sem dostal a prečo tu je. Vedel len to, že ak nechce prechladnúť, musí sa čo najrýchlejšie postaviť. Bol vysoký a pevne stavaný, veď sa pamätal, že ešte prednedávnom športoval. Boli to minúty, hodiny či dni čo naposledy sedel v posilňovni a rozprával sa so svojím priateľom? Hodiny času prestali pre neho existovať. Jednoducho nemal pojem o čase. Pomaly zdvihol hlavu, no opäť klesol na mokrú zem. Cez rúšok tmy nevidel nič a preto nemohol rozoznať, kde sa nachádza.Sily ho opustili. Chcel sa dopracovať k tomu, aby sa postavil, však nedokázal to. Vedel, že musí čo najrýchlejšie pozbierať svoje sily, že sa musí postaviť a nájsť východ z tejto tmavej miestnosti. Nájsť východisko z tejto situácie.Zrazu začul sirénu sanitky a potom opäť stratil vedomie. Prebudil sa až v posteli v bielej miestnosti. Pozrel vedľa seba a zbadal ženu v bielom plášti, ktorá sa mu milo prihovorila:

„Dobrý deň, nebojte sa, ste v nemocnici a ja som služobná sestra, ktorá sa o vás od vášho príchodu po celý čas starala.“

„Čo sa stalo?“ - pomaly zo seba vydal tichý hlások, ktorý bol ale plný strachu, bolesti a obáv zo života.

„No, to by ste mali vedieť vy. My sme vás našli v starej opustenej dielni. Ležali ste na mokrej dlážke.“

Chytil si hlavu: „A tento obväz…?“

„Obviazali sme vám hlavu, pretože ste si ju museli niekde poraniť.“

„Kto…, kto volal do nemocnice?“

„Nejaká pani. Meno neudala. Vy sa naozaj na nič nepamätáte?“

Bola to pravda. Holá skutočnosť, ktorá zmení jeho život a život jeho blízkych či príbuzných. Ak pravdaže nejakých má. Pozrel do sestriných tmavomodrých očí:

„Nie, nepamätám sa na nič.“

V tom do izby vstúpil doktor.

„Dobrý deň, pacientko.“

Bol to staručký primár, ktorý v tejto nemocnici už pracoval vyše tridsať rokov.

„Ako sa máte?“

„Nepamätá sa na nič.“ - zamiešala sa do rozhovoru sestra.

Doktor Marlow urobil zopár vyšetrení a nakoniec skonštatoval:

„Milý pane. Máte menší otras mozgu a ako si všímam aj silnú amnéziu.“

„Čo to znamená?“

„Znamená to, že ste stratili pamäť.“

Preľakane sa na doktora pozrel.

„Niekedy sa dostaví späť behom pád dní, týždňov, ale niekedy liečenie môže trvať mesiace i roky. Na čo sa pamätáte?“

Zaváhal.

„Pamätáte sa aspoň na svoje meno, bydlisko, kde žijete alebo na svoju rodinu?“

Pokrútil hlavou.

„Pán doktor,“ - ozvala sa sestrička.

„V kabáte nemal pri sebe žiadne doklady len tento list.“

„Aký list? Čo v ňom stálo?“

Sestra mu podávala hárok papiera, kde stálo:

„Ty môj malý Benjamin Francis, príď dnes večer o 11.00 hod. na Viktoriánsku ulicu č. 5. Budem ťa čakať. S láskou Marianna.“

„No, na tej ulici sme vás našli. Ale hovorí vám to niečo?“ - Benjamin pokrútil hlavou.

„No pán Francis, aspoň vám vieme meno. Nič sa nedá robiť. Skúste si ponamáhať trošku pamäť, ale najprv sa skúste poriadne vyspať. A potom uvidíme. Dovidenia.“

„Dovidenia.“

Jeho vlastné meno mu nehovorilo nič. Nevedel kde býva, či má matku, otca, súrodencov, rodinu. Možno ho doma čakala manželka s dieťaťom a možno žil sám. Nevedel ani len to, že koľko má rokov. Bol ako človek bez života, bez spomienok. Pokúsil sa zaspať, ale ten list mu nedal pokoja. Marianna. Kto to môže byť? Dlho do noci rozmýšľal, až napokon usnul, no jeho spánok ani zďaleka nebol pokojný. Snívalo sa mu o žene, ktorej nevidel tvár, lebo ju mala zahalenú v rúšku tmy, akoby naschvál sa mu nechcela ukázať, akoby sa bála, že ju spozná. Podávala mu ruku, však on sa ju bál chytiť. Nespoznal tú ženu, pretože jej nevidel do tváre, ale tá ruka mu bola povedomá. Bola to ruka ženy, ktorá nikdy nepoznala prácu. A keď sa na ruku lepšie pozrel, zbadal dlhé tenké prsty a na jednom z nich sa leskol diamantmi posypaný zlatý prsteň. Tá žena bola vydatá…Keď sa ráno zobudil, sen v ňom vyvolal skutočné pocity, akoby tú ženu, ktorú vo sne videl, akoby ju vo svojej minulosti poznal. No čo pre neho znamenala minulosť? Len prázdnotu a človeka, seba samého, ktorého vôbec nepoznal. Rozmýšľal, čo môže byť s jeho rodinou, s ľuďmi, ktorých poznal a ktorí poznajú jeho. S tými, ktorí ho mali radi. S tými, s ktorými žil, ktorým dával lásku a prijímal ju. Alebo je naozaj taký opustený, akým sa cíti, naozaj je na svete sám, ako prst? To nemôže byť pravda.

„To nemôže!“ - kričal.

Pribehla sestra.

„Čo sa stalo pán Francis?“

„Ja, ja…“ - koktal - „Len som sníval.“

Nepovedal pravdu, zatajil, že ho zožiera úzkosť a osamelosť. Strach z toho, kým je a kde žije. Strach z toho, čo bolo, strach zo seba samého, strach z minulosti.

„Nebojte sa. Tie hrozné sny sú celkom normálnym a bežným javom. Možno sa budú i viackrát opakovať, ale to všetko robí len stres a nevedomosť minulosti. A preto z nich máte taký strach.“

„Ale vy to nechápete. Vy neviete, aký pocit to je nepoznať sám seba. Bárs koľkokrát sa pozriem do zrkadla, vidím človeka, ktorý mi je celkom cudzí. Ako vyblednutá stará fotka, ktorému nemôžme priradiť osobnosť. Pretože on žiadnu nemá…“

„Nie, mýlite sa. Vy máte svoju osobnosť, len ju nepoznáte.“

„Čo vy o tom môžete vedieť?“

„Máte pravdu. Neviem o amnézii veľa, ale jedno vám môžem povedať. I keď si viem predstaviť, aké je to hrozné sa nepamätať na nič, nemať žiadne spomienky, žiadnu minulosť, no možno vás život chcel od niečoho uchrániť. A preto vám dal šancu sa znova narodiť.“

„Áno, bez všetkého. Len s menom, ktoré mi nehovorí nič. Bez práce, bez bytu, bez domovu. Ale s lístkom v ruke. Od Marianny. Ale kto to je? A prečo necítim k svojmu meno nič? Akoby mi ani nepatril…!“

„To je normálne. Teraz sa vám zdá všetko cudzie, no možno raz sa budete na všetko pamätať, a keď nie, tak sa vám možno podarí začať nový život. Treba to len skúsiť. Ako som povedala, možno je to nová šanca pre vás.“ - odvrátil hlavu.

Sestra mu upravila vankúš a vyšla z izby. Potichu za sebou zatvorila dvere. Benjamin si vzdychol. Načiahol sa za liekmi a tento nepatrný pohyb spôsobil, že mal akoby dé javu, spomenul si na časť zo svojho života. Videl sa sedieť v priestrannej izbe, s istotou mohol povedať, že vo svojej izbe. I vtedy sa načahoval za niečím, ale ruka ženy so snubným prsteňom mu v tom zabránila. Pobozkala ho. Vtom po ňom prešla akási zvláštna elektrická vlna. Akoby ho táto žena deň čo deň, noc čo noc bozkávala… Strhol sa. Poznanie časti minulosti veľmi na neho zapôsobilo. Z jednej strany si bol istý, že tá žena bola jeho manželkou, síce on na svojom prste nemal žiadny prsteň, ale na druhej strane cítil zvláštny pocit. Ten pocit nemohol pomenovať. Nevedel, čo cíti, ale vedel, že to nie je dobrý pocit. S tou ženou nebolo niečo v poriadku. Ale čo? Na ďalší deň, keď sa Benjamin zobudil a pozrel sa von oknom, slnko krásne svietilo, príroda bola zaliata zeleňou, vtáky na blízkych stromoch štebotali. Bolo tak krásne, že sa mu snáď aj zachcelo ísť von. Otvoril okno a z plných pľúc sa nadýchol čerstvého vzduchu. Zaželal si byť vonku – doma. No pri myšlienke na domov hlasno zastonal. Zrazu si za jeho chrbtom odkašľal staručký doktor. Benjamin sa otočil. Nepočul ho vchádzať a tak sa troška i preľakol.

„Dobrý deň, pán doktor.“

„Dobrý deň, pán Francis. Ako sa dnes máte?“

„Bolesť už necítim. Aj hlavu mi už sestrička odviazala, ale tá prázdnota v duši a nevedomosť ma priam zožiera.“

„Vyzlečte si prosím vás košeľu. Urobím vám zopár vyšetrení.“

Keď doktor skončil, Benjamin sa ho spýtal:

„Tak ako?“

„Myslím, že vás môžem prepustiť.“ - pozrel sa na neho ľútostivo.

„Prosím?! Ale veď ja nemám kam ísť.“ - pozrel na doktora, ale ten sa neozýval.

„Pán doktor, hovoril som, že ne…“

„Počul som.“ - zahriakol ho.

„Ale také sú predpisy. Vy nie ste chorý. Síce ste stratili pamäť, ale nijaké ťažkosti nemáte. A my predsa nemôžme čakať, kým vám amnézia ustúpi. Ľutujem.“ - pomaly, šúchavými krokmi vychádzal z izby.

Ale kým stihol za sebou zatvoriť dvere, zamrmlal si takmer pre seba:

„Ja som to tak naozaj nechcel.“

Benjamin to počul, lenže mu už bolo jedno doktorovej ľútosti. Veď ho takpovediac vyhodil z nemocnice. Von na ulicu. Veď nie doktor bol tým, kto nemal kam ísť. Zrazu sa cítil ešte opustenejším ako kedykoľvek predtým. Cítil sa ako nepatrná bodka na čistom papieri. Po prvý krát v živote sa rozplakal. Za dverami kancelárie primára Marlowa sa ozývali tlmené hlasy primára a neznámy hlas, ktorý prezrádzal neúprimnosť, moc a ctižiadostivosť.

„Spravili ste to?!“

„Áno, všetko, čo ste mi nakázali.“ - odvetil tichým hlasom doktor Marlow.

„Viete, že ste konali správne. Vy máte naozaj veľmi rád svoju prácu a chorú manželku. Ste naozaj rozumný človek, veď viete, že keby ste nevyhoveli môjmu príkazu, stratili by ste prácu a vaša manželka by ochorela ešte viac a možno by ste ju už nenašiel medzi živými. Ha–ha–ha...“ - neznámy hlas sa rozosmial.

Na to neznámy človek pristúpil k dverám, obzrel sa a znovu sa zasmial tým hrozným smiechom, ktorý vyvolával hrôzu a strach. V tej chvíli prechádzala okolo sestrička, ktorá mala skvelú náladu. Zrazu zbadala z kancelárie doktora Marlowa vychádzať ženu. Keď sa na ňu pozrela, neznáma žena rýchlo odvrátila tvár.

„Ktovie, možno má starý Marlow milenku.“ - pomyslela si a popod nos sa usmiala.

Keď sestra vstúpila do izby Benjamina Francisa, čakal ju príjemný, no neočakávaný pohľad. Benjamin sedel na okraji postele, bol okúpaný a oholený. Vlasy mal ešte mokré a to pridávalo na jeho mužnosti. No v očiach mal záhadný výraz, strach i trápenie.

„Vyzeráte naozaj skvele.“ - prihovorila sa mu.

„ A vy máte krásne modré oči.“ - zadíval sa jej hlboko do očí.

To ju zarazilo. Ledva vyjachtala:

„Ďakujem.“ - a potom odvrátila tvár.

Na stoličke vedľa zbadala šaty, v ktorých ho priviezli. Síce už neboli mokré, ale usušená krv, dokrkvaná látka a stopy po blate naozaj nevyzerali esteticky.

„Čo to je?“ - ukázala na ne.

„Moje šaty.“

„Ejha. Vy ste dnes nejako nezhovorčivý. Na čo sú tie šaty?“

„Na oblečenie.“ - vstal a zobral si košeľu.

„Snáď si ju nechcete obliecť?!“

„Musím.“

„Prečo by ste museli?“ - civela na neho.

„Lebo náš milý, staručký doktor Marlow ma…, prepustil.“ - zvažoval slová.

Najprv chcel povedať „vyhodiť“, lebo práve tak sa cítil, ale nakoniec si zvolil lahodnejšie slovo.

„Čože?!“ - sestra na neho ďalej zízala.

„Povedal, že nie som chorý, len som stratil pamäť a podľa predpisov ma musí prepustiť.“

„To sa na neho nepodobá! On by predsa nevyhodil pacienta, ktorý nemá domov, je takpovediac bez mena, na ulicu, kým sa nepresvedčí, či má strechu nad hlavou.“

„Asi som mu nesympatický.“ - pokúsil sa zažartovať, ale úsmev mu zmrzol na perách.

Nešlo to. Dnes nie, pretože nemohol pochopiť, prečo sa to stalo práve s ním. S človekom, ktorý…, ktorý… Aký bol vlastne? Čo mal rád a čo nie? Po čom túžil? Aký spôsob života žil? Čím bol? Kto bol?! Jedno vedel. Bol Benjamin Francis. Bol človekom, mužom. Bol osobou s menom, no bez minulosti, bez života. A to ho desilo.

„Počkajte chvíľu.“ - prerušila jeho tok myšlienok sestra.

„Hneď som tu.“ - a vybehla z izby zanechajúc za sebou výnimočnú vôňu pre ňu typickú.

„Pán doktor, ako ste to mohli urobiť?!“

„O čom to rozprávate, sestra?“

„Vy veľmi dobre viete. O pacientovi menom Benjamin Francis.“

Mlčal.

„Prečo ste ho prepustili?“

„Také sú…“

„Len mi nehovorte, že také sú pravidlá! Ten človek nemá kam ísť a vy ste ho vyhodili ako nejakého všivavého psa na ulicu bez toho, aby ste sa pokúsili o neho postarať.“

„Vy nič nechápete, sestra. Ale ani vám nedlhujem žiadne ospravedlnenie. Ja som tu primár a vy sa mi musíte podrobiť.“ - rozprával premyslene a dôkladne, akoby každé slovo zvažoval.

Tak veľmi jej chcel povedať pravdu, však sa neodvážil na to. Bál sa.

„Tak toto som si o vás nemyslela.“ - vybehla von z izby, netušiac, že tá žena bola schovaná v kancelárii doktora Marlowa v podobe malého odpočúvacieho zariadenia.

Benjamin sedel vo svojej nemocničnej izbe a hľadel na zatvorené dvere. Čakal, kedy príde späť sestra, čakal na vysvetlenie. Zrazu sa dvere otvorili a vrazila cez dne dnu nahnevaná sestra.

„To nie je možné. Ten primár si veľa o sebe namýšľa. Za to, že je doktor, by sa takto nemal správať. Aj, keď on je nadriadený nad všetkými v tejto nemocnici. To nie je možné!“

„Stalo sa niečo?“ - opýtal sa celkom pokojným hlasom Benjamin.

Sestra sa mu zrazu zdala byť veľmi smiešna, tak ako tam stála, kričala a rozhadzovala rukami.

„Vy teraz asi nemáte kam ísť, a ja sa tu rozkrikujem nad niečím celkom nepodstatným. Však?“ - spýtala sa už miernejším hlasom.

„No, nemám. Máte pravdu. Ale to nie je vaša starosť.“

„A čo by nebola. Ste môj pacient. A hneď sa pokúsim niečo vymyslieť.“ - pozrela sa na neho. Už mal na sebe oblečenú zakrvavenú košeľu. Začala sa smiať.

„Niečo je na mne také smiešne?“ - opýtal sa Benjamin.

„Tú košeľu si prosím vás hneď dajte dole. Veď, ak vás uvidí nejaký človek na ulici, zľakne sa vás.“

„Ale ja nemám na oblečenie nič iné, len toto.“ - ukázal na košeľu a na nohavice, ktoré ešte stále ležali na stoličke.

„To musíme napraviť.“ - povedala a znovu jej nebolo.

Benjamin tam sedel asi polhodinu nervózny, kam mu zase ušla.

„No, čo poviete na toto?“ - ozvalo sa z dverí.

„Nie, to nemôžete.“ - odpovedal Benjamin.

Pred jeho očami stálo krásne sako.

„Ale áno. Patrilo to môjmu bratovi. My sme niekedy bývali spolu, ale potom sa oženil a odsťahoval sa. Nechal si u mňa pár vecí, keby prišiel na návštevu. Ale už je tomu aj rok, čo sa u mňa neukázal…“

„Je mi to ľúto, ale nemôžem to od vás prijať. Veď vám ani nemám čím zaplatiť.“

„Už nechcem počuť ani slovo. Budete ticho, lebo inak vás budem nútená obliecť sama.“ -približovala sa k nemu.

„To nie je nutné.“ - postavil sa. „Ďakujem.“ - zobral si od nej sako s nohavicami.

„Tak ja zatiaľ pôjdem von.“

Keď sa sestra vrátila a pozrela sa na Benjamina, priam jej vyrazilo dych. Stál pred ňou celkom iný človek. Vlasy už nemal mokré a mal ich krásne učesané dozadu. Šaty, ktoré doniesla, mu sedeli ako uliate. Vyzeral v nich extravagantne, štýlovo. Ako nejaký vysoko postavený človek. A pritom o sebe nevedel absolútne nič. No aj on, keď ju zbadal, vyvalil oči. Stála pred ním žena, nie sestra, nie tá, ako si ju pamätal. Mala rozpustené dlhé rovné hnedé vlasy a na sebe dlhý kabát, pod ktorým mala čierne nohavice. Vyzerala dobre.

„Ale ste sa zmenili.“ - povedali obaja nahlas a potom sa zasmiali.

„Tak ideme?“ - ozvala sa sestra.

„Kam?“

„No, pozrieť sa na váš nový prechodný domov. Zatiaľ, kým si nájdete prácu a byt.“

„Čože?“

„Prepáčte, možno to nie je dobrý nápad. Myslela som si, že by ste mohli zatiaľ bývať u mňa. Mám malý byt, ale je príliš veľký pre jedného. Myslela som si, že kým si nájdete prácu, zatiaľ by ste mohli bývať u mňa. Pravdaže nežiadam to len tak. Bolo by dobré opraviť strechu, lebo keď je veľký dážď, tak zateká, komín vyčistiť, záhradu upraviť a podobne. A dúfam, že viete variť. Lebo ja variť takmer neznášam.“ - odmlčala sa.

Ticho bolo už priam napínavé, keď sa Benjamin ozval:

„Som vám veľmi vďačný, ale nechcem byť príživníkom. Hneď, ako si nájdem prácu a zarobím toľko, aby som si mohol nájsť vhodný byt, odídem. Dobre?“

„Pravdaže, tak môžeme ísť?“

„Ešte niečo. Matka mi vždy hovorila, aby som sa nerozprával s cudzími ľuďmi.“ - povedal to hlasom malého chlapčeka.

Sestra bola v pomykove. Nevedela, kam Benjamin mieri.

„Pýtam sa na vaše meno. Lebo i keď som ako chcel, nevedel som ho prečítať na vašom plášti, pretože ste nedokázali zotrvať na jednom mieste dlhší čas. A dúfam, že u nás doma, nebudete tak odbiehať ako pred chvíľkou.“- začervenala sa.

„Prepáčte, ja som…“

„Poviete mi, ako sa voláte? Lebo inak s vami nepôjdem nikam.“ - skočil jej do reči zase tým chlapčenským hlasom.

„Lucia. Lucia Strangová.“ - odpovedala. „Waw. Krásny dom.“ - poznamenal Benjamin, keď Luciou vystúpili z auta.

„Je síce malý, ale útulný. No nerozprávajme sa tu vonku na ulici. Poďte dnu a cíťte sa ako doma.“ - pozvala ho ďalej.

„Aj z vonka vyzerá pekne, ale z vnútra to vyžaruje priam krásou. Vidieť, že v nej panuje ženská ruka. Keby tu býval osamelý muž, vyzeralo by to…“

„Hrozne.“ - odpovedala za neho.

„Presne tak, hrozne. Ale pokúsim sa všetko nechať tak, ako je teraz. Pokúsim sa byť poriadnym, i keď to možno nebude také ľahké.“

„To dúfam.“ - zasmiala sa.

„Dáte si čaj alebo kávu?“ - ponúkla sa Lucia.

„Ďakujem, čaj.“

„Hneď spravím. Zatiaľ sa poobzerajte.“

Kým Lucia robila čaj, Benjamin sa obzeral po izbe. Našiel zarámované fotografie a videl na nich cudzie tváre. No jedna fotografia, na ktorej stál muž, mu bola akási povedomá.

„Tu je čaj. To je môj brat, o ktorom som vám rozprávala.“

„Aha. Ďakujem.“ - zobral si od nej čaj.

„Podobáte sa. Najprv som si myslel, že som tú tvár, už niekde videl, ale nevedel som, že je to váš brat. Naozaj sa podobáte.“

Neodpovedala. Sadli si a začali sa rozprávať. Ona mu porozprávala o svojom šťastnom detstve, o škole, ktorú navštevovala a ďalšie veci, ktoré jej prišli na rozum. Nechcela, aby sa cítil sám a myslel na neskrotnú budúcnosť a predstavoval si svoju minulosť. Však i keď sa mu snažila pomôcť, vedela, že zo dňa na deň sa neuspokojí s tým, že svoju minulosť možno navždy bude musieť pochovať, že bude človek bez minulosti. Poznala prípady, ktorých život sa skončil bez minulosťou a dokázali tak žiť, pretože boli silnými osobnosťami. A o tom tiež nebolo pochýb, že Benjamin je silný, no svoju osobnosť ešte nepoznal ani on sám. Ako teraz sedel Benjamin v cudzom dome, si nikdy nebol pomyslel, že niekedy sa to stane práve s ním. Už sa necítil byť až tak opusteným, ale nedokázal sa ešte stále zmieriť so skutočnosťou, že je sám sebe cudzím. Nepamätal sa zo svojej minulosti na nič, len krátke útržky a sny, ktoré sníval mu pripomínali jeho minulosť. Však nemohol s istotou povedať, že tie sny, pocity a videnia súvisia s jeho minulosťou. Možno začína šalieť. Možno to nikdy nezvládne, ten nátlak, ktorý na neho pôsobí obrovskou silou. Ale on je Benjamin Francis. Predsa v živote určite pre niekoho niečo znamenal. Predsa ho nenechajú sa stratiť, nepochovajú ho zaživa. Snáď ho budú hľadať jeho príbuzní, rodina. Ak nejakú má. A možno, možno sa jeho život zmení od základov…

„Pýtala som sa, či budete spať na poschodí veľa mojej izby, alebo tu dole.“ - prerušila jeho myšlienky Lucia.

„Prepáčte, zamyslel som sa. Mne je to jedno. Ako to vám vyhovuje."

„Radšej spite hore, v hosťovskej. Keď náhodou vám bude niečo, alebo niečo budete potrebovať, tak stačí zavolať a ja vás z druhej izby budem počuť.“

„Dobre.“ - súhlasil.

Vyšli na poschodie. Izba, ktorú mu Lucia pridelila, bola priestranná. Bolo v nej dosť miesta, posteľ, stôl a štyri stoličky, jedna veľká skriňa, televízor a malý barový pult.

„V skrini sú nejaké veci. Môžete si ich nechať.“

„Ďakujem.“

Podvedome cítil, že sa tu bude cítiť dobre i napriek niektorým nepoznaným veciam. Ale dúfal, že si obaja na seba zvyknú a stanú sa naozaj dobrými priateľmi.

„Tak, ja už pôjdem. Kúpeľňa, viete kde je, a keď budete niečo potrebovať, tak len zavolajte. Dobrú noc, Benjamin.“

„Dobrú noc, Lucia. A ďakujem.“

Usmiala sa a potichu vyšla z izby. Benjamin otvoril skriňu, pretože chcel nájsť pyžamo. Nebolo v nej veľa šiat, len jeden hrubý sveter, jeden kabát, rifle, tričká, pulóvre a jedny botasky. Ešte celkom nové. Hore na poličke našiel i pyžamo. Obliekol si ho a padlo mu ako uliate.

„Ešteže máš brata.“ - povedal si pre seba - “ inak by som mal len jedny šaty.“

Ľahol si spať. Však nejako na neho nechcel doľahnúť spánok. Prehadzoval sa z boka na bok. Nijako mu nebolo dobre. I keď na chvíľu zatvoril oči a usnul, zobúdzal sa znova a znova, lebo neznáma žena, ktorej tvár nemohol vidieť, mu nedovolila sa pohrúšiť do kľudného spánku. Nakoniec, keď už bol na vrchole vypätia svojich nervov, sa rozhodol, že si vyskúša dať dole pyžamo a bude spať len v trenkách. Veď možno práve pyžamo bolo na vine. Možno v minulosti nikdy nespával v pyžame. Vyzliekol si ho a pozrel sa do zrkadla. Pozeral sa na neho ustarostený pohľad muža okolo tridsiatky. Vzdychol si a ľahol si späť do postele. Teraz sa už cítil omnoho lepšie. O pár minút už spal pokojným spánkom. A ráno, keď vstával, aspoň sa o sebe o jednu vec naviac naučil. Totiž on nikdy nespával pyžame. On pyžamá neznášal.

„Dobrý deň. Tu býva pán Francis?“ - ozývalo sa z dvier, keď Benjamin vchádzal do kuchyne.

„Áno, ale neviem, či je už hore.“ - počul Luciin hlas.

V tom sa v hale objavil Benjamin:

„Dobrý deň, som Benjamin Francis, čím vám môžem pomôcť?“

„Dobrý deň. Našiel som vaše doklady blízko opustenej dielni. Vyzvedal som sa a povedali mi, že nejakého muža zobrali do nemocnice pred pár dňami a tak som tam šiel. Lenže primár mi povedal, že vás už prepustili.“

Nuž áno, v „starej dielni“ sa už bol Benjamin pozrieť. No nenašiel tam nič, žiadny predmet, či spomienku na svoju minulosť. A ani vlastne nevedel prečo tam bol a ako sa tam dostal. A niečo vo vnútri jeho duše mu našepkávalo, že vtedy, keď tam ležal na mokrej dlážke, tam bol prvý krát.

„Ďakujem vám veľmi pekne. Ani neviete, ako ste mi pomohli.“

„Nemáte za čo. Dovidenia.“

„Dovidenia.“ - odpovedali zborovo Benjamin a Lucia.

„Ako ste spali?“ - spýtala sa po chvíľke Lucia.

„Celkom dobre.“ - odpovedal, prehrabávajúc sa v dokladoch.

Našiel v nich občiansky a vodičský preukaz, ktorý znel na osobné a nákladné auto a na malý a veľký motocykel, zdravotnú kartičku, reklamné materiály. V osobných údajoch figurovalo jeho meno. Podľa toho bol tridsaťdva ročný a býval na Roľníckej 34 v tomto meste.

„Lucia, musím odísť.“ - ozval sa.

„Kam?“

„Musím nájsť dom, kde som býval.“

„Sám? Veď vy tu nič nepoznáte. Vlastne sa na nič nepamätáte. Veď ani neviete, skadiaľ by ste sa mali pobrať. Pôjdem s vami.“

„Nie, určite máte kopu práce a musíte ísť aj do roboty.“

„Dnes je sobota a nemám žiadnu robotu. Prosím vás, dovoľte mi, aby som s vami išla. Spolu túto ulicu nájdeme oveľa rýchlejšie.“

„No tak dobre.“

Zobrala si tašku a vyrazili. Po hodine úmorného pátrania im jeden muž ukázal cestu. No keď dorazili na to miesto, dom s číslom 34 nemohli nijako nájsť. Zazvonili do jedného domu, odkiaľ vyšla jedna stará pani, ktorá im povedala, že v skutočnosti tu neďaleko stál jeden prekrásny dom, ale pred dvoma dňami ho dali zrúcať.

„Neviete náhodou, kto organizoval celé búranie?“ - opýtal sa Benjamin.

„Nejaký muž a žena. Ale na môj veru, nikdy som ich nevidela. No muž, ktorý býval v tomto dome, sa veľmi ponášal na vás.“ - ukázala na neho.

„No nebolo ho vidieť mnoho krát. Nebol z týchto spoločenských kruhov.“

„A neviete náhodou, či mal rodinu?“ - spytoval sa ďalej Benjamin.

„Nemal. Rodičia mu umreli, keď bol ešte malý chlapec a vychovávala ho stará matka. Lenže i tá zomrela pred pár rokmi. Veru, dožila sa vysokého veku. Ona zanechala pre neho i ten krásny dom.“

„A rodinu mal? Myslím manželku, deti…“

„Ó nie, milý pane. Bol samotár. Ale musím sa vám priznať, niekedy som k nemu videla chodiť nejakú staršiu ženu. Ale prečo sa toľko pýtate?“

Benjamin zostal v pomykove.

„To preto, že tento pán mu bol niekedy dávno priateľom. A chcel by si ho nájsť. No, keď hovoríte, že zbúrali jeho dom, tak sa iste odsťahoval. Tak ďakujeme vám pekne za pomoc. Dovidenia.“ - odpovedala Lucia.

„Ďakujem.“ - poďakoval sa Benjamin Lucii.

„Nevedel by som, čo mám povedať.“

„A teraz?“ - opýtala sa Lucia.

„Ideme sa pozrieť na zrúcaninu.“ - zavelil Benjamin.

Myslel si, že keď uvidí zrúcaninu svojho vlastného domu, možno sa na niečo bude pamätať. Však miesto zrúcaniny, tam už nebolo ani kúsok tehly. Bola tam len pustá stráň. Benjamin bol na pokraji zúfalstva. Keď si už myslel, že našiel ulicu a dom, v ktorom žil, a že sa na neho niekto bude pamätať, vysvitlo, že jeho minulosť, akoby ani naozaj neexistovala. Nikto ho nepoznal, nepamätali sa na neho. No na druhej strane sa dozvedel, že bol veľmi bohatý, ale pre nejakú príčinu nevychádzal zo svojho domu často. Chodila ho navštevovať nejaká staršia žena a jeho dom dali zrúcať dvaja ľudia: muž a žena. Bol si takmer istý, že žena, ktorá ho chodila navštevovať, žena, ktorá dala zrúcať jeho dom, bola tá istá žena, ktorá mu nedovolí spávať. Žena, s ktorou niečo nie je v poriadku. Stáli tam ešte dlho, nepovediac slova a nakoniec sa pobrali domov. No Benjaminovi neprestalo vŕtať v hlave, pre koho a prečo to bolo také dôležité, aby zbúrali jeho dom behom pár dní. Po čase si Benjamin získal nový občiansky preukaz, pretože dom, v ktorom kedysi žil, prestal existovať. Musel udať nové bydlisko. Udal Luciinu adresu. Dni pomaly plynuli a on si našiel prácu. Pracoval ako stavbár a sníval o tom, že raz bude normálnym človekom s minulosťou, súčasnosťou i budúcnosťou. No vedel, že minulosť je široký pojem. Veď zajtra už bude dnes iba minulosťou. Pomaly začal spoznávať sám seba. Bol citlivý, no nie precitlivelý, mal rád zvieratá a začal sa mu páčiť i pohľad, ktorý uvidel vždy, keď sa pozrel do zrkadla. Získal si priateľov a i Luciini priatelia ho považovali za jedného z nich. Miloval leto, prírodu, ktorá rozkvitá, slnko, ktoré priam pripeká. Miloval more, a i keď nevedel, či bol raz pri ňom, túžil tam raz zájsť. Niekedy sa cítil perfektne, inokedy by sa bol najradšej zahrabal niekde pod zem. Niekedy bol výbušný, hlavne vtedy, ak ho niečo veľmi trápilo. Keď sníval nejaký strašný sen, alebo jeho myseľ mu poskytla nejakú informáciu o sebe samom, alebo útržok z jeho života, nedalo sa s ním rozprávať. Zatvoril sa do izby a rozmýšľal. Vedel, že je už veľký chlap a nie maličký chlapec, ktorý sa zatúlal, no neistota mu často krát nedávala spávať a bolesť sa v ňom z času na čas znova a znova ozývala.

„Benjamin, nemohli by sme si tykať?“ - navrhla raz Lucia.

Otočil sa. Či to spravil tón, akým to vyslovila, a či samotná veta, Benjamin mal zase videnie. Cítil sa byť vo svojej izbe so ženou, ktorá mu tiež ponúkala tykanie.

„Čo ste to hovorila?“ - spýtal sa.

„Či by sme si nemohli tykať. Ale stalo sa niečo?“

„Ja som len…, nie, nestalo sa nič.“

„Benjamin, mnohokrát sa správaš čudne a nechceš mi povedať, čo sa vtedy s tebou deje. Ale ja viem, že vtedy nie je niečo v poriadku. Ale prečo mi to nechceš povedať? Možno by som ti mohla pomôcť.“

„Nič sa nedeje, neboj sa. Niekedy mám také čudné pocity, akoby som bol na inom mieste. Často je to spojené so ženou, ktorej tvár nemôžem vidieť, ktorá má na ruke snubný prsteň. Viem, že som s ňou nejako zviazaný, akoby medzi nami bolo akési puto, ale na svojej ruke nemám žiadny prsteň. Niekedy cítim, že bola mojou manželkou, ale viem, že to tak nie je. A predsa…“

„Možno je to tvoja matka.“

„Ale nie. Necítim k nej žiadny cit. Nič. Nemyslím si, i keď som stratil pamäť, že na matku, alebo aspoň na city k nej by som bol zabudol.“

„Možno máš pravdu. Verím ti, že je to veľmi zlý pocit, ale prosím ťa, netráp sa nad minulosťou. I keď sa to možno mnohokrát nedá, ale keď to na teba príde, prosím ťa, nezabudni, že ja som tu pre teba. Ja ťa chápem a chcem ti pomôcť. Neskrývaj svoje city predo mnou.“

Pristúpil k nej a objal ju.

„Ďakujem ti Lucia. Si naozajstná priateľka.“

„Perfektné, perfektné…“ - ozvala sa neznáma žena.

„Náš plán veľmi dobre funguje.“

„Áno, klape nám to naozaj dobre.“

„Bol na mieste, kde stál jeho dom.“

„A?“

„Nepamätal sa na nič. Ani na starenu, no toho som sa ani nebála. Ale som spokojnejšia, že sme zbúrali ten dom takto rýchlo. Keď som nevedela nájsť jeho doklady v dome, tušila som, že ich musí mať on. No voľajako sa neukazoval, ani sa nevypytoval po okolí. Tak som si domyslela, že ich stratil. Vedela som, že nepotrvá dlho a niekto ich nájde a odovzdá mu ich. A tak som musela konať rýchlo. Chvála Bohu, že tam nezostala ani jedna tehlička.“

„Musíme sa mať na pozore, ak chceme svoj plán uskutočniť. Nevieme, kde býva.“

„Starena hovorila, že prišiel s nejakou mladou ženou. Nebola to nejaká panička, ale nevyzerala zle. Ktovie, koľko toho má v rozume.“

„Môže nám uškodiť?“

„Ale nie. Nemyslím si. Veď stál na mieste, kde bol niekedy jeho dom a žiadne city to v ňom nevyvolalo. Necítil celkom nič a ani na nič sa nepamätal.“

„No musím uznať drahá, že si naozaj hlavička.“ - pochválil ju muž.

„Ďakujem drahý. A teraz už môžeme zaviesť plán číslo dva.“

Od toho dňa si Benjamin a Lucia tykali. Stali sa akoby spriaznenými dušami. Boli priateľmi na život a na smrť. Lucia pomáhala Benjaminovi zabudnúť na minulosť a keď sa na niečo spamätával, pomáhala mu v tom. Lucia chcela, aby sa Benjamin uzdravil a získal si späť svoju pamäť, ale na druhej strane sa bála, že by ho potom stratila. Veď možno niekde ďaleko čaká na neho rodina, manželka a deti, možno matka s otcom, brat a sestra a možno iba priatelia. Nechcela veriť tomu, že bol človekom, ktorý sa uzatváral do seba a z domu nevyšiel von takmer nikdy. Veď teraz miloval prírodu, a keď bolo krásne počasie, priam dychtil po prechádzkach. No bolo tu i ešte niečo iné, prečo si o ňom myslela len to najlepšie. Lucia sa už ani nepamätala, kedy bola posledný krát zaľúbená. No vedela, že to, čo pociťuje teraz, čo cíti k Benjaminovi, je láska. A toto vedomie jej veru nezľahčovalo život s ním. Raz mal Benjamin zase jeden zo svojich skľučujúcich dní z pocitov, ktoré mu nedovolili spať. Cítil sa hrozne a začínala ho bolieť i hlava. Pokúsil sa spamätať na svoju minulosť, no nedokázal to. I keď už uplynuli mesiace, odkedy stratil svoju pamäť, nič sa nezmenilo. Doteraz si nedokázal spomenúť na nič konkrétne. Aj keď už mal zaistený život, pretože mal prácu, ktorú miloval, už sa necítil príživníkom ani v Luciinom dome, ale nemohol za to, ale niekedy mal sto chutí utiecť. V túto noc bol veľmi nervózny. Šiel do kuchyne a nalial si pohár mlieka. Sadol si za stôl, no ruka sa mu triasla tak, že nevládal zdvihnúť pohár. Keď sa o to pokúsil, pohár padol s hlasným cvendžaním na zem. Na to pribehla do kuchyne Lucia. Už bola zvyknutá na pohľad polonahého Benjamina.

„Čo sa stalo?“

„Prepáč, ja viem, že som ti sľúbil, že budem poriadny, ale nejako to teraz nezvládam.“ - pozrel sa na rozliate mlieko.

„Nič sa nestalo. Utriem to.“

„Nie.“ - skočil k nej.

„Ja som to rozlial, tak ja to i utriem.“ - chcela namietať, no dotkol sa jej ruky a v tom momente jej všetky slová uviazli v hrdle.

Pozreli sa na seba. Obaja pocítili ten zvláštny pocit. Pocítili niečo, čo za štyri mesiace, čo žili spolu, doteraz nepocítili. Aspoň nie tak intenzívne. Lucia rýchlo odtiahla ruku.

„Prepáč, ja som nechcel, aby…“ - zasekol sa.

Za čo sa vlastne ospravedlňuje? Veď nič zlé nespravil. Pozrel jej do očí. Teraz neboli tmavomodré, ale hnedé. Pravdaže za štyri mesiace sa nezmenila ich farba. Lucia nosila kontaktné šošovky modrej farby. No i s hnedými očami bola veľmi krásna. Prečo si to doteraz nevšimol? Prečo práve teraz dostal nemysliteľnú chuť ju pobozkať? Pohladil ju po tvári. Postavila sa a otočila sa mu chrbtom:

„Ja nemôžem.“

Otočil si ju k sebe.

„My nevieme, či náhodou nemáš manželku, ktorú miluješ a deti.“ - pokračovala.

„Nemám na ruke žiadny prsteň.“

„Ale ten si si mohol dať dole.“ - namietala.

„Nemusel si ho nosiť.“

„Lucia, ja neverím, že mám manželku a deti, inak by ma boli hľadali a dom… Aj ten vysvetľuje všetko.“

„Ja…“

Už nemohol ďalej čakať. Musel spraviť to, čo považoval za nevyhnutné. Naklonil sa k nej a zľahka ju pobozkal. Najprv sa chcela odtiahnuť, no ten bozk na ňu pôsobil elektrizujúco. Rozmyslela si to. Benjamin si ju pritisol bližšie a jeho bozk sa stal silnejším a vzrušujúcejším. Aj Lucia sa k nemu pritisla. A bozky naberali čoraz rýchlejší spád. A zrazu sa všetko zatemnilo vášňou, všetko prestalo okrem nich existovať. V tej chvíli nezáležalo na ničom inom okrem nich. Benjamin ju zodvihol do náručia a vyniesol ju do svojej izby. Prišlo to všetko tak rýchlo. Toľko nocí tu ležal vedľa jej izby sám a nikdy si nepomyslel na to, že raz by sa toto mohlo stať. A teraz tu boli obaja. Pritisol sa jej na obnažený krk a začal ju bozkávať. Pomaly ju i seba začal vyzliekať. Dlho sa spoznávali a radovali sa z potešenia zo seba samých. Bola taká krásna v šere izby slabo osvetlenej mesiacom a pouličnými svetlami. Tak veľmi ju chcel, no nechcel sa ponáhľať. Chcel, aby sa na túto noc obaja pamätali. Nechcel túto noc nikdy oľutovať. Nikdy. A potom sa obaja strhli vášňou ako neskrotný svedkovia noci a nechali sa unášať svetlom hviezd do nekonečného vesmíru šťastia. Benjamin sa od toho večera presťahoval do Luciinej spálne, kde bola manželská posteľ a navždy zanechal samotné bezsenné noci v hosťovskej izbe. Všetko prebiehalo dobre, i keď sa Benjamin ešte bál svojich citov. Témy ako láska sa stránil, pretože v tomto smere vôbec nevedel, čo od seba očakávať. Nevedel, či v živote niekoho miloval a preto sa bál lásky. No Lucia to chápala, pretože hlavné bolo to, že mnohokrát i bez slov sa dokázali pochopiť a cítiť sa spolu príjemne. Všetko by mohlo zostať takto, keby raz pri vchodových dverách nezazvonil zvonček a za nimi by nestál muž s ľútostným pohľadom na tvári a s kyticou ruží v rukách.

„Dobrý deň.“ - pozdravil sa neznámy Benjaminovi.

Nebol veľmi prekvapený, že mu otvoril dvere pre neho celkom cudzí muž, akoby sa boli už poznali dávno.

„Vy ste asi Benjamin Francis. Ten, čo býva s Luciou. Písala mi o vás.“

Benjamin bol v pomykove.

„Som jej brat.“

„Miky.“ - vrútila sa mu do náručia sestra.

„Neverila som, že prídeš.“

„Ale veď som ti napísal, že prídem, a vidíš, som tu.“

„Áno, lenže ty si mi to písal už asi rok a nikdy si neprišiel. Čo sa stalo?“

„Vieš, všetko je už teraz inak.“

„Lucia, ani nezavoláš svojho brata dnu?“ - spýtal sa Benjamin.

„Jaj, prepáč. Poď dnu.“

„Ďakujem.“

Keď si Mikuláš Strang poriadne prezrel byt a usalašil sa, ktorý asi pred rokom opustil pre manželku a odsťahoval sa, videl, že nič sa nezmenilo. Jeho izba zostala nedotknutá, len jeho šaty nosil človek, ktorý mu teraz sedel naproti. Zdal sa mu akýmsi čudným, akoby v jeho očiach sa zračilo niečo, čo nevedel pochopiť ani on sám. So svojou sestrou v poslednom čase nevychádzal dobre. Keď boli ešte len deťmi, prisahali si, že nikdy sa neopustia. No on sa časom oženil, lenže jeho manželka bola zmija a s Luciou sa nemali v láske. A tak sa odsťahoval. Keď mu Lucia písala listy, aby ju prišiel pozrieť, nemohol. Manželka ho nepustila. I keď ho to trápilo, nedokázal sa jej vzoprieť. Bol na nej závislý a nechcel ju stratiť. Dúfal, že Lucia to pochopí a nebude sa na neho hnevať. No teraz sa všetko zmenilo a vďaka tomu, tu teraz mohol sedieť. Mikuláš Strang sa naozaj podobal na svoju sestru. Bol od nej síce starší a bol chlap, no tie oči, ústa a črty tváre boli takmer na vlas rovnaké.

„Miky, a kde je tvoja manželka?“ - opýtala sa uštipačne Lucia.

„Zostala doma. Povedala, že príde za mnou o niečo neskôr.“

„Ó chuderka, je chorá?“

„Nevšímajte si ju. Ony dve sa nikdy nemali v láske.“ - prihovoril sa Miky Benjaminovi.

„Nikdy mi nebola Riana sympatická. Nechápem, ako si ju mohol zobrať za ženu.“

„Ale ona sa v poslednom čase naozaj zmenila. Už asi také dva mesiace je ako vymenená. Taká milá. A spraví všetko, čo mi na očiach vidí. Práve, keď som sem išiel, dala mi aj fotografie, aby som ti ich priniesol ukázať. Sú z nášho domu.“ - podával Lucii fotografie, ktorá ich potom dávala ďalej Benjaminovi.

„No a toto je moja žena. Šťastná, milá, krásna, taká domáca žienka.“ - ukazoval poslednú fotografiu.

Keď sa na ňu pozrel Benjamin, zase po dlhom čase mal videnie. Bola to staršia fotografia, ktorá horela. Bola na nich nejaká osoba, človek, no tvár mala už zhorenú a preto Benjamin nemohol vedieť o koho ide.

„Stalo sa niečo, zlatko?“ - spýtala sa ho Lucia, keď zbadala, ako civí na tú fotku.

„Nie, nič. Len zase jedno z mojich videní. Už tak dávno som ich nemal.“

„Aké videnia?“ - zamiešal sa do rozhovoru Mikuláš.

O tomto mu Lucia nič nenapísala. Lucia sa pozrela na Benjamina.

„Mám amnéziu.“

„Ako sa vám to stalo?“

„Neviem. Zobudil som sa až v nemocnici.“

Keď si Miky vypočul celý príbeh, zatváril sa bezmocne. Ľutoval Benjamina, lebo si nevedel predstaviť seba na jeho mieste. Vedel, že on by sa tým nedokázal tak vyrovnať, ako to dokázal Benjamin.

„Prečo sa nám to vtedy nepodarilo?!“ - kričala žena.

„Vyzeral byť mŕtvym. Ja za to nemôžem. S chlapcami sme si mysleli, že sme ho navždy odrezali od života. Ležal nepohnuto a už ani na kopance nereagoval. Kto by si bol vtedy pomyslel, že len stratil vedomie?“

„Mal si si dávať väčší pozor. Teraz by sme neboli v takejto kaši. Mal by si ho poriadne skontrolovať.“

„Teraz je už neskoro plakať nad rozliatym mliekom. Musíme niečo podniknúť. Veď doteraz nám všetko perfektne klapalo.“

„Taký dobrý, taký perfektný plán som mala.“ - bedákala žena.

„Lenže ten jej podarený braček tam musel práve teraz zavítať na návštevu. Práve teraz. Akoby nám nestačilo, že je nažive a každú chvíľu sa môže na niečo spamätať. Ale aspoň už vieme, kde býva a kto je tá žena.“

„Musíme niečo vymyslieť. Niečo, čo teraz už naozaj zaberie. Niečo, od čoho už nikdy nevstane z mŕtvych.“ - na chvíľu sa odmlčali.

„Už to mám.“ - vykríkla zrazu žena a zasmiala sa strašidelným smiechom, akým sa iba ona dokázala smiať.

„Poď za mnou.“ - zavelila.

A muž ju nasledoval. Ak si aj Miky myslel, že Benjamina už netrápia nočné mori, vidiny, ktoré spôsobujú mučivé bolesti hlavy, mýlil sa. Benjamin nebol až taký silný, ako sa na prvý pohľad zdalo. I keď chcel začať žiť celkom nový život a možno sa mu to i úspešne darilo, z pamäti si celkom nemohol vymazať tú mučivú tupú bolesť niekde v podbruší, neistotu a prázdnotu v srdci pre príčinu nevedomosti vlastného ja. Luciu mal rád, no o svojich citoch ešte stále nehovoril, pretože nevedel, či niekedy miloval nejakú ženu, či cítil niekedy ten krásny cit, ktorý teraz kvitne v jeho srdci, ktorý vyvolala žena jeho snov. To krásne stvorenie menom Lucia. Tvár, ktorú vo svojich snoch nemohol vidieť, sa mu ešte stále nepodarilo rozlúštiť. No čím ďalej, tým mal väčší pocit, že ju poznal. Zo svojej minulosti si predsa len niečo zobral do terajšieho života. Bol to len zdrap papiera, kúsok zožltnutého hárku, na ktorom stálo neznáme meno ženy – Marianna. Časom sa mu meno zdalo známe, akoby ho už niekde počul, akoby ho niekedy dávno on sám vyslovoval. Však toto meno nedokázal priradiť ku žiadnej známej tvári a tak nadobudol presvedčenie, že Marianna súvisí nejako so ženou, ktorej nemohol vidieť tvár.

„Dnes je tu ako v blázninci.“ - vyhlásila v jedno poludnie Lucia.

Buď zazvonil telefón alebo ich niekto hľadal.

„Idem zošalieť.“ - povedala, keď pri dverách znova zazvonil zvonček.

„Nechaj, otvorím ja.“ - ponúkol sa jej Benjamin.

„Si zlatý, ďakujem.“

Keď Benjamin otvoril dvere, cítil, akoby ho zasiahla minulosť. Akoby to, čo sa už raz stalo, znova preniklo do prítomnosti, však so zázrakom šera nad hlavami. A to šero sa volalo minulosť. Tvár, ktorú zbadal, mu bola povedomá a na chvíľu si pomyslel, že vo dverách stojí výkvet jeho fantázie, jeho snov. Akoby tá tvár patrila žene bez tváre, o ktorej často sníval. Akoby sa aj meno Marianna na ňu presne hodilo. Bola štíhla a krásna. Kučeravé vlasy jej siahali do stredu chrbta a mali krásny nádych gaštanovej farby. Tvár bola priam dokonalá, len malá jazva na líci jej uberala dokonalosti. Zafírovo zelené oči priam žiarili úsmevom. A nie, keď sa lepšie prizrel do jej očí, zbadal, že úsmev si zamenil so škodoradosťou.

„Dobrý deň, tu býva Lucia Strangová, nie? Alebo sa mýlim?“ - po dlhšej odmlke sa mu neznáma žena prihovorila.

„Nie, nemýlite sa. Býva tu. Ale, vy ste…“ - nedopovedal.

„Ahoj Riana. Benjamin, to je Riana. Mikyho manželka. Riana, to je môj priateľ Benjamin.“ -predstavila ich Lucia.

„Teší ma.“

„Aj mňa.“ - odpovedal Benjamin, keď prijímal podávanú ruku, na ktorej sa blysol snubný prsteň.

Bolo to ako vo sne. Akoby sa práve prebudil a musel by na všetko zabudnúť. Však tento sen sa mu stal príliš živým. Tá tvár, prízvuk a podobnosť mena, i ten prsteň, to všetko bola realita.

„Benji, môžem vás tak volať, nie?“ - spýtala sa znenazdania, keď si všimla, ako sa na ňu pozerá.

Benji…, niekde to už počul. Počul svoje meno vyslovovať týmto zvláštnym podtónom. Akoby ho táto žena vždy takto oslovovala. Ale veď sa ani nepoznali…

„Pravdaže, Riana.“

„Poď ďalej, manžel sa ti určite poteší. Nevedel sa ťa dočkať.“ - pozvala ju ďalej Lucia.

„Dúfam, že ti nevadí, že som prišla. Veď my dve sme nikdy neboli…, ako to mám povedať…, veľmi zadobre.“

„Nevadí. Ako hovoril aj Miky, nemám sa čoho obávať. Vraj si sa zmenila. A ako vidím, možno to bude aj pravda.“ - no nemyslela na zmenu správania, ale na výzor.

Riana mala na sebe extravagantné šaty. Nebolo to čudné, pretože vždy sa rada pekne obliekala, ale Lucia nevedela pochopiť, odkiaľ nabrala toľko peňazí, aby si mohla dovoliť také krásne šaty a určite nie lacné. Neodpustila si poznámku:

„Máš naozaj pekné šaty.“

„Ďakujem.“ - odvetila.

„Asi som si to nemala obliecť.“ - pomyslela si v duchu.

„Ó, miláčik, už si prišla.“ - privítal ju Miky.

„Áno zlatko. Veď som povedala, že nedám na seba dlho čakať.“ - pohladila svojho manžela po vlasoch.

Benjamin a Lucia sa na seba pozreli.

„Toto je ešte nič.“ - zašepkala Lucia Benjaminovi do ucha.

„Ešte ju nepoznáš.“

Na to sa všetci štyria pobrali do obývačky, aby Riana ako obyčajne porozprávala jednu zo svojich trápnych historiek. Riana s Luciou nikdy neboli za dobre. Nikdy neboli švagriné ako sa patrí. Vždy medzi nimi stála Rianina povaha. I keď Miky povedal, že sa zmenila a prejavovalo sa to i v jej reči a v tom, že sa snažila milo správať, predsa Lucia tušila, že tu niečo nehrá. Už, keď si ju Miky zobral za ženu, bola krásna, no i vyzývavá. Obliekala sa i správala sa vyzývavo. Lucia by ani nebola prekvapená, keby sa dozvedela, že Riana Mikyho podvádza. A nebola by prekvapená, ani keby ho bola podviedla viackrát. Na fotografiách, ktoré doniesol Miky, vyzerala ináč. Akoby to bola žena v domácnosti, ktorá miluje variť, prať, piecť, upratovať a zostáva jej čas aj na milovaného manžela. No možno Miky mal aj z časti pravdu. Možno sa Riana zmenila, ale teraz sa jednoducho nevie odviazať. A možno sa snaží. I keď Lucia dostala odpoveď na to, odkiaľ má Riana toľko drahých šiat, odkiaľ má peniaze, už vedela, že Riana dedila od nejakej svojej vzdialenej rodiny, predsa tušila, že tu ešte stále niečo neklape. Miky miloval svoju ženu oveľa viac, ako keď sa zobrali. Boli síce len rok manželmi, ale i ten rok stačil na to, aby spolu prežili mnoho horkých chvíľ. No posledné mesiace všetko prebehlo pokojne a takmer nikdy sa nehádali. Cítil, že sa do svojej manželky znova zaľúbil ako mladý chlapec. Už nebol mladým, keď sa oženil a nebol ani žiadny krásavec. Nikdy nepochopil, prečo sa Riana vydala práve za neho. Veď i keď už nebola najmladšia, bola krásna, ctižiadostivá a mohla by mať omnoho krajších mužov, než bol on. Ale ona si vybrala práve jeho. Vedel, keď jej nastokol na prst prsteň, ktorý znamená celoživotný zväzok, že si ho neberie z lásky. No peniaze nemal, tak uveril sám sebe, že sa za neho vydala preto, lebo jej bolo pri ňom dobre. Benjamin sa pozrel na ženu oproti. Mala na sebe extravagantné šaty, ktoré pôsobili vyzývavým dojmom. Bola krásna, no niečo mu na nej nesedelo. Ale veď ju ani nepoznal. Ale ten pocit, ktorý pocítil a pohľad, ktorým sa mu zjavil pred očami, neznáma žena, ktorá stála pred pár minútami pred dverami. A hľa, ako sa ponášala na niekoho z jeho minulosti. Ten neustáli pocit, akoby boli nejako prepojení, mu nedovolili myslieť na nič iné. Žeby to naozaj bola tá žena, o ktorej sa mu sníva? Žena bez tváre? Žeby k nej teraz už mohol priradiť túto tvár? Prečo má taký pocit, akoby mu niečo hrozilo? No predsa, akoby sa konečne mohol dozvedieť čosi zo svojej minulosti. Alebo možno celú svoju minulosť… „No, tak to je snáď všetko.“ - ukončila svoje rozprávanie Riana.

„Už je neskoro, my s Benjaminom pôjdeme asi spať ak sa nenahneváte.“ - povedala Lucia, ktorú už prestalo baviť pretvarovať sa, že ju Rianino rozprávanie zaujíma.

„Ale nie, len kľudne choďte.“ - odpovedal jej Miky.

„Tak dobrú noc a cíťte sa tu ako doma.“

„O chvíľu ideme aj my. Nie zlatko?“ - spýtala sa Riana svojho manžela.

„Môžeme miláčik.“

Bola polnoc a Benjamin bol ešte stále hore. Hľadel na Luciu a myslel na to, aký je šťastný, že ju má. Myslel na Mikyho a čudoval sa mu, ako to s Rianou vydržal. On by ju už teraz bol najradšej niekam poslal. Dole v hale niečo zacvendžalo. Lucia sa pomrvila, ale nezobudila sa. Benjamin si dal na seba župan a zišiel dole do kuchyne.

„Prepáčte, zobudila som vás?“

„Nie, ešte som nespal.“

Riana sa letmo pozrela na hodinky.

„Hľadala som cukor.“

„Do mlieka?“ - pozrel sa na vriace mlieko.

„Nie, chcela som si spraviť čaj, ale keď som ho nenašla, rozhodla som sa pre mlieko. Dáte si?“

„Nie, ďakujem. Večer už nejem a ani teraz práve nie som smädný.“

Riana si labužnícky pochutnávala na keksoch.

„No, to asi preto vyzeráte tak skvelo.“ - obzrela si ho a prehodila tému.

„Viete, stále rozmýšľam nad tým, ako sa takáto krásna žena mohla vydať za takého obyčajného človeka, akým je Miky. Nie, že by som ho chcel ohovárať, alebo by som si o ňom niečo zlé myslel. On jej fajn chlap, ale myslím si, že sa k vám nehodí.“

„Vy čo máte na srdci, to aj na jazyku?“

Pokrčil plecami.

„No dobre. Zobrala som si ho preto, lebo som už nemala tridsať. Áno, mala by som možnosť sa vydať za iného, za bohatšieho alebo krajšieho. Ale mne sa páčil. A vie, že mám zlú povahu a on ma i napriek tomu miloval. Zaslúžil si to.“

„Čo si zaslúžil?“

„Mňa.“

„Aha.“

„Nechápete, však?“

„Nuž…, nie.“

„On si ma zaslúžil, pretože ma miloval takú, aká som. Aj s mojimi chybami. A nezazlieval mi nič. Ja som taká, že potrebujem veľa voľna, slobodu. A on mi ju dával. I napriek tomu, že sme manželmi, mám voľna, koľko si len zažiadam. Iný by mi všetko len zazlieval. Teraz už chápete?“

„Pokúsim sa.“

„A vy? Odkiaľ ste a ako ste sa spoznali s Luciou?“

„Som odtiaľto. Mal som menšiu nehodu a dostal som sa do nemocnice, kde pracuje ako sestra.“

„Máte amnéziu?“

„Odkiaľ to viete?“

„Povedal mi to Miky.“

„Áno. Stratil som pamäť pri tej nehode.“

„A pamätáte sa na to, aká to bola nehoda?“

„Nie. Len na to, že som ležal na mokrej zemi v tmavej miestnosti. Ale ani to neviem, ako a vlastne prečo som tam bol.“

„Mohlo to byť ťažké. Nepoznať sám seba, nevedieť kto ste. Ale ako vidím, pekne ste sa s tým vysporiadali.“

„Každý mi to hovorí. Ale niekedy mávam nočné mori. Už neprichádzajú tak často, ako na začiatku, ale niektoré sú naozaj hrozné.“

„A čo v nich vidíte?“ - spýtala sa Riana zvedavo.

„Možno svoju minulosť. Neviem.“ - odmlčal sa, pretože rozmýšľal, či mu má povedať, že jeho nočné mori súvisia s takou ženou, akou je ona.

Ale nepovedal jej o tom. Keď dopila mlieko a dojedla kekse, postavil sa a povedal:

„Tak ja už pôjdem. Začínam byť ospalým. Dobrú noc.“

„Dobrú.“ - odpovedala Riana.

Keď odchádzal, pozerala sa túžobne za ním.

„Pekný má zadok.“ - skonštatovala si pre seba.

„Áno, tu Nicol.“ - reagoval na zvoniaci telefón muž.

„Ahoj. Dozvedela som sa, že sa nepamätá na nič.“

„To je vynikajúce. Perfektné. Kedy podnikneš ďalší krok?“

„Musím vyčkať na vhodný okamih.“

„Držím „nám“ palce. A zavolaj.“

„Maj sa.“ - zložila.

O pár dní sa opäť stretli v kuchyni. Riana čítala časopis, popíjajúc pritom čaj a on si šiel práve spraviť ovocný nápoj. Po čase si začali tykať.

„Ešte nespíš?“ - opýtal sa jej Benjamin.

„A ty?“

Zasmiali sa.

„Dokázala by som tu žiť naveky. Je tu krásna príroda, čistý vzduch a zvieratá. Nie tak, ako vo veľkomeste. Len samé výfuky z áut, kúdole dymu a zoťaté stromy, miesto ktorých sa týčia budovy.“

„Ani som netušil, že sa ti tu páči. Vyzeráš byť na ženu z veľkomesta.“

„To asi preto, že som po celý život žila vo veľkomeste. Tam som sa aj narodila. Moji rodičia neboli príliš bohatí, ale mali sme krásny dom, no mne sa vždy zdal byť príliš veľkým. A ty vieš niečo o svojich rodičoch?“

„Nič.“

„Boli bohatí…“ - pozrela sa previnilo i preľakane na neho.

„Prosím?“ - začalo mu silnejšie búchať srdce.

To si už všimol dávnejšie, že sa k nemu Riana správa vyzývavo, akoby mu chcela omotať hlavu, ale nikdy by si nebol skutočne pomyslel, že ho pozná. Aj keď už dlhší čas mal taký pocit, ktorý ale pripisoval svojim snom.

„Teraz si myslíš, že ťa asi poznám už dávnejšie. Ale nie je to tak. Máš aristokratické črty a preto usudzujem, že tvoji rodičia museli byť bohatí.“

„A ja som si už,… Nechajme to radšej tak.“

„Kde pracuješ?“

„Nikde. Som domáca. A ty?“

Z obývačky bolo počuť hlasy dvoch súrodencov:

„Riana sa tu určite necíti dobre.“

„Prečo si to myslíš?“ - spýtal sa brat.

„Veď vždy žila vo veľkom dome a milovala ho. Veď sa sem nechcela presťahovať, keď ste sa zobrali, a to nebolo kvôli mne!“

„To máš pravdu. Riana neznáša vidiek. Vidieť, že je z veľkomesta. A svoj domov naozaj miluje. A áno, vždy mala rada veľké domy. Ale podľa mňa sa tu cíti dobre. Veď som ti hovoril, že sa zmenila.“ - bránil svoju manželku Miky.

„Keď myslíš… Ty ju poznáš oveľa lepšie. Tak ja už pôjdem spať. Už sa určite vrátil aj Benjamin z kuchyne. Tak ahoj a dobrú noc.“

„Dobrú noc.“

Benjamin porozprával Riane všetko o svojej práci a chcel sa pobrať do spálne, ale Riana ho zastavila. Chytila ho za ruku. Naklonila sa k nemu a pobozkala ho na líce, pričom sa jej odhalilo poprsie a Benjamin nevedel, kam sa má pozrieť. Bol prekvapený, no zároveň chcel pokračovať ďalej a dozvedieť sa, čo Riana zamýšľa. Chcel sa dozvedieť pravdu, pretože vedel, že niečo zatajuje. A zároveň sa chcel presvedčiť o svojich citoch, o tom, čo k nej cíti. No ona sa po nevinnom bozku vzdialila, odišla za svojím manželom. Jeho nechala zmeteného stáť v kuchyni. Riana klamala Benjaminovi o dome, v ktorom vyrastala, o pocitoch, ktoré pociťovala. Klamala mu vo všetkom a bola rozhodnutá klamať i naďalej. Musela. A musela klamať tak, aby to jej manžel, ale ani Lucia nemohli nijako postrehnúť. Bolo to ťažké, ale ona vedela, že to zvládne. Pretože to musí zvládnuť. Pretože nič iné nehralo úlohu, len peniaze. A ona ich milovala. Bola to hra, z ktorej len ona mohla vyjsť ako víťaz. Vyťukala číslo a porozprávala sa so svojím verným priateľom. A potom prišla na spásonosnú myšlienku, ako to spraviť, aby na to nik neprišiel. Riana Luciu zo dňa na deň čoraz viac znenávidela, no ani to nemohla na sebe dať vedieť. Lucia mala to, čo právom patrilo jej. Bola prchká a tak raz musela nadísť chyba, ktorej ledva dokázala uniknúť. Ale unikla. Zatiaľ. Raz, keď Benjamin opravoval strechu, lebo tri dni boli silné dažde a zatekalo, Riana sa k nemu priplachtila. Benjamin stál na rebríku a znenazdania sa za ním objavila Riana. Chytila ho okolo pása a hlavu si oprela o jeho širokú hruď.

„Čo to robíš!“ - spýtal sa jej Benjamin troška nahnevane i prekvapene, odstrkujúc jej ruku.

„Objímam ťa. Nehovor, že sa ti to nepáči. Veď niekedy dávno si to…,“ - zasekla sa.

Pozrela sa preľakane na neho a zišla z rebríka.

„Čo som ja niekedy…“ - spýtal sa Benjamin a zliezol za ňou.

„Ty? Nič. Ja…, ja som len chcela povedať, že…, že…“ - nevedelo ju rýchlo nič dobré napadnúť.

„Riana, povedz už konečne pravdu. Cítim, že niečo tajíš. Čo to je?“

„Ja netajím nič. Ja som len chcela povedať, že keď som niekoho takto objala v minulosti, išiel sa zblázniť od šťastia a tak som si to teraz chcela vyskúšať. Prepáč.“

Pozrel sa na ňu. Mal taký silný pocit, že klame, no vyzerala, že čo hovorí, hovorí vážne a ľutuje to.

„Už to viac neskúšaj.“ - povedal a ďalej sa venoval svojej práci, nevšímajúc si ju.

Riana odišla do vnútra za Mikym. Lucia pracovala a Benjamin bol zmätený. Tak, ako v poslednom čase často krát. Vedel, že táto žena niečo chce. Nemohla v tom byť len príťažlivosť. Vedel, že niečo zamýšľa, ale čo, to musel zistiť, pretože k nej začal čosi pociťovať, čo k Lucii nepocítil nikdy. Luciu mal rád, bolo mu s ňou dobre, no Riana bola iná. Zvláštna a tajomná zároveň. Akoby mu niečo pripomínala. Ako studňa poznania, z ktorej keď sa raz napije, dozvie sa všetko. A preľakane zistil, že on sa z tej studne túži napiť. Prichádzal čas Rianinho a Mikyho odchodu. Riana Benjamina v poslednom čase obchádzala a i keď sa náhodou stretli osamote, povedala len pár fráz a odišla za svojím manželom. Benjamin tušil, že to je len akýsi krycí manéver a ona niečo zamýšľa spraviť. Niečo, čo súvisí s ním. Možno svojou nevšímavosťou, si ho chce prilákať k sebe. V poslednom čase ho Riana veľmi priťahovala. Akoby pre neho znamenala minulosť. Lucie nepovedal nič o tom, čo sa stalo na streche a ani o tom „nevinnom bozku.“ Nechcel sa s ňou hádať. Mal ju rád a nechcel ju stratiť, no nevedel, či ju vôbec miluje. Riana mu poriadne pomotala hlavu. V jeden deň, tri dni pred Rianiným a Mikyho odchodom, sa Lucia vybrala so svojím bratom navštíviť svoju tetu, ktorú už nevideli dlhé mesiace. Keď boli malými deťmi, zvykla sa s nim hrávať a takpovediac, ona ich aj vychovala. Dávala im celú svoju lásku, pretože sama nemohla mať deti. Prijala ich za svoje a oni ju milovali ako svoju vlastnú matku, keď ich skutočná matka zomrela. Ona im pomáhala prekonať aj jej stratu. Riana nechcela ísť, pretože ju veľmi bolela hlava. Benjamin odišiel do roboty, však nejaká predtucha mu nedala pracovať a tak si radšej zobral dovolenku, akoby mal urobiť len polovičnú prácu a odišiel domov. Išiel do kúpeľne a dal si horúcu sprchu. Padlo mu to veľmi dobre, pretože po tom všetkom, čo posledné dni prežil, sa potreboval poriadne osviežiť. Keď sa otočil, za jeho chrbtom stála Riana v nočnej košeli, ktorá zvýrazňovala všetky jej prednosti. Zbadal, že nemá pod nočnou košeľou nič. Nesnažil sa zakryť, zabudol na zábrany, len sa pozeral na to zjavenie, ktoré stálo oproti nemu. Pozrel sa jej do očí a zbadal v nich neklamný znak túžby. Cítil silné vzrušenie. Stála tu pred ním v celom svojom rozkvete – studňa pravdy a on sa z nej konečne mohol napiť. Pritiahol si ju k sebe a teplá voda sprchy jej zamokrila vlasy a košeľu. Bola krásna. Oveľa krajšia a žiaducejšia ako v tých najkrajších a v najmódnejších šatoch. Pobozkala ho. Jemne a príjemne. Bol to skôr priateľský bozk, ale i tak cez neho prešlo zvláštne chvenie, ktoré pri Lucii nikdy nezažil. Táto žena bola výnimočná. Chytil ju za pevný zadok a ešte viac si ju pritisol k sebe. Pozrela sa na neho a vášnivo ho pobozkala. Pobozkala ho tak, ako v živote bozkávala len jedného muža. Muža, ktorý keby sa na to teraz pamätal, bola by v poriadnej kaši. Však nechcelo sa jej rozmýšľať, čo by bolo. Bozkávala ho naďalej a pobozkala každý kúsok jeho tela. Všetky miesta, ktoré poznala. Bozkávala sa s tým mužom, s ktorým sa pred pár mesiacmi milovala. Však toto už nebol ten istý muž. On sa nepamätal na nič, a predsa, bolo to zvláštne, že sa miluje s jedným a tým istým mužom, ale akoby bol medzi nimi značný rozdiel. Stiahol z nej nočnú košeľu a vtedy to zbadal. Pri prsiach mala maličké materské znamienko v tvare srdca. Zrazu sa mu zastrelo pred očami, no neprestával ju bozkávať. Akoby sa len rozpamätával na dni, ktoré s ňou strávil. Videl ju prechádzať sa nahú po veľkom byte, po svojom byte, ktorú dali zbúrať bez jeho vedomia. Vlasy mala krásne rozpustené a ešte mokré od horúceho kúpeľa. Bozkávala ho tak isto ako teraz a tak isto nežne ho hladkala. Milovala sa s ním v bublinkujúcej vode bazéna, v spálni, v kuchyni… Zrazu sa na všetko rozpamätal. No jeho myslenie bolo zastreté vášňou a tak nad ničím nerozmýšľal, aj keď už poznal pravdu. Chcel sa z tejto studne čoraz viac napiť. Pobozkal jej malé srdiečko a pocítil mrazivý pocit. Jeho telom najprv prešiel studený pot a potom silná horúčava. Nebolo pochýb, že je to žena z jeho snov a videní. Žena z jeho minulosti, o ktorej vždy vedel, že existuje. Všetko tomu nasvedčovalo. Nemohlo byť toľko náhodných vecí naraz. Veď prsteň, tvár, znamienko, vyzývajúce sa správanie a náhodné rozhovory, ktorým zatajila pravý význam. Ale prečo? Pozrel jej prenikavo do očí a vycítil, že aj ona myslí na to, na čo on. Však ako ona, ani on sa nechcel teraz o ničom rozprávať a nechcel ani povedať, že sa pamätá na všetko. Teraz nedbal na minulosť, ktorá sa mu odohrávala pred očami. Už okúsil jej ústa, jej dotyky a hladenia, pocítil ako chutí jej telo a určite niekedy v minulosti pocítil aj jej vášeň, teplo, otvorenú náruč a prijímanie. A chcel to pocítiť znovu. Bozky začali naberať silnú vášeň, túžbu a nenechala sa dlho prosiť. Prijala ho plná rozkoše, vášne a túžby sa s ním milovať. Vnikal do nej a ich vzdychy naberali čoraz viac na intenzite. Obtočila sa mu oboma nohami okolo drieku a nechala sa zobrať do obývačky, kde prevzala iniciatívu ona. Začala ho bozkávať po holej hrudi, vedela, že ho to veľmi vzrušuje. Bozkávala mu ušné lalôčiky a pomaly sa pohybovala v milostnom rytme. Navzájom si vymieňali iniciatívu a už nevnímali nič okolo seba. Žili len pre seba a nič iné nehralo dôležitejšiu úlohu ako ich vášeň. Vzdychy sa stali výkrikmi, ktoré pomaly utíchali, keď sa obaja vznášali v oblakoch, kde prestal existovať čas. Potom zmorení klesli vedľa seba a hlasno dýchali.

„Si krásna.“ - povedal jej Benjamin.

„Si oveľa krajšia, akú som si ťa predstavoval. Už som po tebe túžil veľmi dávno.“

Sklopila oči.

„Riana… To nie je tvoje skutočné meno, však?“

„Nie, je to skratka z môjho mena.“

„Z akého?“

Mlčala, no po chvíľke uvažovania mu odpovedala:

„Marianna.“

A už v jeho mysli nebolo pochýb, že je to ona. Žena z jeho snov. Asi sa v rýchlosti nedokázal spamätať, keď spod gauča vybrala malý revolver. Nebolo pochýb o tom, že je skutočný. Hodila mu šaty a nakázala mu, aby sa obliekol. Keď sa nepohol, namierila mu na spánky pištoľ. Rýchlo, ako len vedel, si nahádzal na seba šaty a ona urobila to isté. Bol silným mužom a bol by jej zobral zbraň, keby sa za jej chrbtom nebola objavila Lucia a Miky. Nechcel riskovať ich životy. Lucia, keď zbadala v Rianiných rukách pištoľ, zvrieskla. Miky začal na ňu kričať, nech to položí, ale ona ich oboch zahriakla. Posadila ich vedľa Benjamina a vyťukala číslo.

„Všetko ide podľa plánu. Už môžeš prísť.“ - položila.

Oni nechápali nič a ona sa zasmiala tým svojím hrozným smiechom.

„Nebola som už najmladšia, keď som sa za teba vydala.“ -prihovorila sa Mikymu.

„Nemal si síce peniaze a nebol si žiadny krásavec, no nechcela som zostať na ocot. A ty si tak veľmi túžil po mne. Tak som sa za teba vydala. Vedela som, že pri tebe môžem robiť čo chcem, môžem ťa podvádzať a ty si to ani nevšimneš. Potrebovala som zázemie, aby ma niekto miloval a čakal doma. Niekoho takého, ako si ty. Si obyčajný hlupák, neschopný ničoho. Ale ponúkol si mi aspoň domov.“

Pozrela sa na Luciu.

„A čo sa týka teba…, nestojíš ani za mak.“

Benjamin ju objal.

„A muž, ktorý teraz sedí vedľa teba a objíma ťa, sa pred pár minútami miloval so mnou.“

Lucia sa pozrela na Benjamina a on sklopil oči. Odvrátila sa:

„Si beštia.“ - povedala Riane.

„Som. Máš pravdu. No nezabudni milá švagriná, že len beštie to dotiahnú v živote niekam.“

Miky mal oči plné sĺz. Bol chlapom, nemal by plakať, však svoju ženu miloval. Nemohol pochopiť, čo sa s ňou stalo. Napriek všetkému ju ešte stále miloval.

„Áno, Benjamin. Som to ja. Tá žena, ktorú vidíš vo svojich snoch, vo svojich videniach. Alebo sa snáď mýlim? Ó nie, som to ja, Marianna, ktorá písala ten list, na ktorý ako vidím, sa pamätáš. Som to ja, s ktorou si sa často krát miloval a bolo ti so mnou dobre. A teraz som sa s tebou milovala preto, lebo som to s tebou ešte posledný krát chcela zažiť. V posteli si bol vždy dobrý a to sa nezmenilo.“

„Prečo to robíš?“

„Ty si na to ešte neprišiel? Nie? Tak ja ti niečo rozpoviem: - Pochádzaš z veľmi bohatej rodiny. Tvoji rodičia umreli, keď si bol ešte malým chlapcom a vychovávala ťa stará matka. A keď zomrela aj ona, ten dom a všetko to bohatstvo, ktoré niekedy patrilo jej, bolo zrazu tvoje. Bol si bohatý, dobre si vyzeral a maľoval si krásne obrazy. Bol si idolom mnohých žien, no ja som si ťa získala. Však nie preto, že by som ťa milovala, alebo niečo k tebe cítila. Ja som chcela len tvoje peniaze. Z domu si často nevychádzal preto, lebo som tvojho doktora presvedčila, ukázala na jeho telo, nech ti povie, že slnko neprospeje tvojej chorej pokožke. A takto sa na teba tvoji susedia nepamätali, keď si sa bol vypytovať na svoj dom."

Benjamin si chytil tvár.

„Neboj sa, nemáš žiadnu chorobu. Si zdravý ako buk.“

„A čo sa stalo v tej starej dielni?“

„Napísala som ti list, aby si tam prišiel. Klamala som ti, že ti chcem pripraviť nejaké romantické prekvapenie. A ty si mi uveril. Odišiel si na to miesto, kde ťa i neskôr našli.“

Pri vchode zazvonil zvonček.

„Je otvorené. Poď dnu a zavri.“ - zakričala Riana.

„Ahoj, zlatko. Aha, tak tu máš tých svojich vtáčikov.“ - povedal muž, ktorý zo svojho kabáta tiež vytiahol pištoľ a tiež na nich namieril.

„Vážený dovoľte, aby som vám predstavila svojho priateľa, partnera, Nicola Kinga.“ - a pobozkala ho na ústa.

„On je ten, drahý Benji, ktorý ťa mal zabiť, aby som ja mohla zdediť tvoje peniaze, pretože si všetko prepísal na mňa. Pravdaže, ty si o tom ani nevedel, bol to len podstrčený papier, ktorú si mi podpísal.“

„Kopali sme ťa a ty si omdlel. A veru, to si mal jediné šťastie, pretože si sa nehýbal a my sme si s chlapcami mysleli, že si už skapal. Ale teraz už smrti neunikneš.“ -namieril na neho Nicol s pištolom.

Lucia vykríkla, začala plakať a prosiť, nech to nerobia. Však Riana namierila na ňu so svojím revolverom. Keď sa Miky pomrvil, Nicol k nemu pristúpil a silno do neho kopol, až Miky padol na zem a skrútil sa do klbka.

„Prestaň.“ - zastala sa ho Riana.

„Jeho nepotrebujeme.“

„Vieš, Benjamin, keď sa to nepodarilo bez zbraní, so zbraňami sa to určite podarí.“ - namierila na neho a stlačila kohútik.

Guľa vyletela zo zbrane, no nezavŕtala sa do Benjaminovho tela, pretože Lucia vyskočila a postavila sa pred Benjamina. A tak ju zasiahli dve rany. Prvá z Rianinej pištole, keď chcela zastreliť Benjamina a druhú vypálil Nicol, keď zbadal, že sa Lucia chce postaviť pred Benjamina. Keď to zbadal Benjamin, rýchlo vyskočil a vrhol sa na Nicola. Miky tiež nestrácal odvahu, aspoň teraz chcel pomôcť nevinným, aspoň teraz chcel niečo dokázať. Vrhol sa na Rianu. Benjamin vybil z Nicolovej ruky zbraň, ktorá sa odkotúľala pod skriňu. Chytil mu ruku a vykrútil mu ju. Nicol prosil od bolesti, nech ho pustí, že to všetko má na svedomí jedine Riana, že to všetko vymyslela len ona. Zlomil mu ruku. Keď sa chcel odplaziť preč, kopol mu tak do lýtka, že mu praskla kosť. Pozrel sa na Mikyho, ktorý zápasil s Rianou. Náhodou, ako sa bili o revolver, Riana potiahla kohútikom a Miky padol krvavý na zem. Riana sa k nemu naklonila, pustila z ruky zbraň a zobrala do ruky jeho nevládne telo. Začala plakať a prosila ho o odpustenie. Miky sa na ňu pozrel, usmial sa a potom už odišiel z radu živých. Benjamin rýchlo zobral Rianinu zbraň. Pribehol k Lucii, ktorá vyzerala veľmi zle. Rýchlo zavolal záchranársku službu a políciu. Po celý čas ju upokojoval a prosil ju o odpustenie. Riana naďalej plakala nad svojím manželom, plakala nad svojím životom, nad osudom. Až teraz pochopila tú skazu, ktorú zavinila. Nič ju nezaujímalo, len peniaze a za ne položil život i jej manžel, ktorého mala veľmi rada. Teraz to už vedela. Keď v diaľke začula sirény polície, už nebránila sa. Nechcela utiecť, chcela zodpovedať za svoje hriechy. Keď ju odvádzali, pozrela sa na Benjamina a povedala:

„Viem, že mi to nikdy nebudeš môcť odpustiť, ale chcela by som svoju chybu nejako napraviť. U nás doma, v kuchyni v hornom šuflíku v kvetinkovej šatke nájdeš vkladnú knižku, na ktorej sú peniaze z domu, ktorú som dala zbúrať. Z tvojho domu. Sú tam i peniaze z predaných vecí, ktoré patrili tebe a nejaké iné veci. Zober si všetko. Všetko patrí tebe a Lucii. Aj Miky by to tak chcel. Heslo je Benji.“

Benjamin pozrel na Mikyho telo a prišlo mu nesmierne ľúto toho muža, ktorý bol k nemu vždy taký dobrý. Prišlo mu ľúto i Lucii a svojej minulosti. Už ľutoval i to, že sa napil zo zakázanej studne. No neľutoval, že sa všetko dozvedel o svojej minulosti. K Riane a ani k Nicolovi necítil žiadnu nenávisť, ľutoval ich, pretože boli vydedencami spoločnosťami. Boli psychicky chorí. Pristúpil k Lucii a chytil ju za ruku:

„Uvidíš, všetko bude v poriadku a ty sa uzdravíš.“

A ona sa na neho len usmiala a odvrátila zrak. O týždeň prepustili Luciu z nemocnice, pretože sa zotavovala veľmi rýchlo a jazvy sa jej pekne hojili. S Benjaminom odišli na Mikyho pohreb. Keď sa vrátili, Benjamin sa chcel s Luciou porozprávať, lenže nedokázal začať. No pomohla mu v tom.

„Aké to s ňou bolo?“

„Prosím?“

„Pýtam sa, že aké to s ňou bolo.“

„Ja…, prepáč mi Lucia. Neviem, čo so mnou bolo. Už som dlhšie tušil, že s ňou niečo nie je v poriadku, len som ti to nechcel povedať. Vy dve ste sa nemali v láske a ja som ti nechcel ničím ublížiť. Vedel som, že si ma chce získať, ale tušil som, že v tom je niečo viac.“

„A preto si sa s ňou vyspal?“

„Nie. Prepáč. Ja naozaj neviem, prečo sa to stalo. Možno som si myslel, že tak sa všetko dozviem zo svojej minulosti, lebo som cítil, že je s ňou nejako spätá.“

„Benjamin, mňa to veľmi bolí. Teraz je toho na mňa priveľa. Miky, ktorého už nikdy neuvidím, ty, ktorý sa mi zdáš byť tak veľmi vzdialený …“

„Viem, za všetko môžem len ja. Keby som nebol stratil pamäť, všetko by sa inak vyvíjalo.“ -tiekli mu po tvári slzy.

„Neobviňuj sa.“

„Ja viem, možno mi nedokážeš odpustiť, možno nikdy nebudeš môcť zabudnúť, ale chcem ti povedať niečo, čoho som sa bál. Bál som sa to vysloviť, lebo som si tým nebol istý. Ale teraz som. Viem to oveľa lepšie ako čokoľvek na svete. - „ Milujem ťa, Lucia. Milujem ťa.“

„Benjamin, aj ja ťa veľmi milujem.“ - pritisla sa k nemu a zostali tak spolu veľmi dlho v objatí stáť.

Slzy sa im hrnuli po tvári a boli šťastní, že nenechali odísť nádej, ktorá im ešte zostala. Nádej, ktorá im pomôže začať odznova. Aj keď to bude spočiatku možno veľmi ťažké. Benjamin sedel v priestrannej izbe svojho nového veľkého domu. Jeho pamäť sa vrátila späť akoby ju ani nikdy nebol stratil. Jeho terajší domov sa veľmi podobal tomu, v ktorom žil niekedy dávno. Však teraz nebol sám a nebol obklopený zlými ľuďmi. Mal milujúcu manželku, ktorá mu všetko odpustila a bola ochotná s ním začať žiť nový život. Všetko sa vyriešilo a obrátilo sa na dobre.

„Čo to kreslíš?“ - spýtala sa ho Lucia.

„Nás.“ - odpovedal.

V tom vbehlo do izby malé dievčatko a sadlo si Benjaminovi na nohy.

„Ocko, však mi porozprávaš tú rozprávku o zakliatom princovi, ktorý stratil pamäť?“

Lucia sa pozrela na Benjamina a obaja sa šťastne zasmiali. Mali všetko, čo chceli. Šťastný domov, peniaze, dieťa a čo bolo hlavné, jeden druhého. A veľmi sa milovali. Benjamin už vedel, že to, čo vtedy prežil s Rianou bola len obyčajná túžba, ale to, čo teraz prežíva s Luciou je pravá láska a to bolo to najcennejšie.

Epilóg

Prázdnota v srdci a tupá bolesť v hlave.

Tma a zrazu svetlo, ktoré hasne.

Hrdelný smiech a prázdnota.

A hľa, zrazu svetlo sa zapne a osvetlí celú miestnosť –

dušu i myseľ a už nikdy nepocíti tú bolesť a opustenosť.

Akoby ožil. Akoby sa znova narodil. A už potom len večná blaženosť.