VIANOČNÁ ROZPRÁVKA

Mariana Michalská

Ilustrácia: Carolina Dendisová

Technická spolupráca: Ondrejkovičová Viktória, Kitlei Karol

Edícia: MEA 2000 o. z. - Mladá Éra Autorov nového tisícročia

Rok vydania: 2021

© Autorské práva vyhradené

ISBN 978-80-560-0428-9

Venované všetkým deťom, ktoré veria na zázraky Vianoc, aby sa im splnili všetky najtajnešie sny.

Ďakujem mojej dcére Carolinke, ktorá mi tento nápad vnukla a prajem jej, aby bola stále šťastná a usmievavá ako doteraz.

(autorka )

DOMOV

Vianoce. Jedno slovo a koľko šťastia a radosti sa za ním skrýva. Všetky deti bez rozdielu sa na ten čarovný okamih tešia. A najviac tie, ktoré dostávajú najmenej. Voľakedy neboli Vianoce o hmotných veciach. Ľudia sa tešili aj z maličkostí. A obzvlášť deti. Tie vedeli, že je to jeden z mála dní, kedy niečo dostanú. Stačil vyrezávaný koník od dedka, či handrová bábika od mamky. Pre nich to bol najväčší poklad. Čo však tie deti, ktoré nemali nikoho? Keď sa im pošťastilo a niekto sa ich ujal, boli radi, že majú rodinu. Veľa však bolo takých, ktoré skončili v sirotincoch, teda v dnešných detských domovoch. A tam niekde sa začína aj náš príbeh.
Janko, Zuzka a Anička boli traja súrodenci. Otca takmer nepoznali – zomrel, keď sa najmladšia narodila – a mamka im nedávno zomrela na suchoty a od žiaľu, že nevedela uživiť svoje ratolesti. Z chalúpky ich vyhnali a tak sa chvíľku potĺkali po svete. Niečo si vyžobrali, niečo im dobrý ľudia sami dali. Blížila sa však zima. Kde sa úbohé deti podejú? Nevedeli. Jedného dňa sa zatúlali do nejakého mesta. Videli obrovské domy, kopec svetiel v nich, deti po uliciach pobehovali sem a tam... Neboli špinavé a otrhané ako oni. Poobliekané v teplých veciach, aby neprechladli, opovržlivo hľadeli na troch prišelcov.
„Hej, kto ste?“ - zavolal na nich jeden z nich.
„Čo sa tu potulujete?! Darmožráčov u nás nestrpíme!“
Janko, najstarší, asi dvanásť ročný pehavý chlapec mu odvrkol:
„Nie sme darmožráči! Odsudzuješ nás a pritom nás vôbec nepoznáš! Hľadáme si prácu a domov. Nie každému sa dostane toľko šťastia ako tebe, že máš postarané o strechu nad hlavou a teplé jedlo!“
„Tak si ju hľadajte inde a nie tu!“ - odvetilo chlapčisko.
„Alebo chcete dostať výprask?“
Malá Anička sa bojazlivo krčila za staršou sestričkou. Veľmi sa bála a bola jej zima. Celé toto však sledoval z okna oproti ležiaceho domu jeden pán. Keď si už myslel, že je toho dosť, zišiel dolu a zvolal na fagana.
„Nehanbíš sa takto rozprávať s niekým, koho vôbec nepoznáš?“ - zavolal na neho.
Chlapčisko sa otočilo za hlasom a chcelo niečo odvrknúť. Keď však videlo, kto sa to k nemu ozýva, razom zmĺklo. Starší pán podišiel k trom drkotajúcim deťom a láskavo na nich pozrel.
„Kto ste a kde ste sa tu zobrali?“ - oslovil ich.
Anička na neho pozrela nebovomodrými veľkými očkami.
„Ja som Anička, toto je Zuzka a náš braček Janko.“ - odpovedala poslušne.
Starý pán pozrel na deti. Už na prvý pohľad bolo vidieť, že sú unavené a hladné.
„Poďte ku mne.“ - ponúkol im.
„Iste ste už dávne nič nejedli. A navyše je tu hrozná zima.“
A zima akoby čakala len na tieto slová. Začala z oblohy spúšťať jednu vločku za druhou. Jedna z nich dopadla na čupravý noštek malej Aničky a zanechala na ňom mokrú studenú stopu. Dievčatko sa striaslo od zimy. Muž na ňu láskavo pozrel a povedal:
„Nebojte sa. Najete sa, zohrejete a ak sa vám u mňa nebude páčiť pôjdete inam.“
Slovíčko „inam“ už deti nenávideli. Ľudia im síce jedlo dali, ale žiaden im neponúkol strechu nad hlavou. Až tento muž. Sneh sa začal sypať čím ďalej tým viac, preto deti prestali otáľať a pobrali sa s dobrým mužom do teplého domu. Dom bol obrovský, ale bolo v ňom teplúčko. V kozube praskotal oheň. Pripadali si ako v rozprávke. Odkiaľsi dobehla nižšia tučnučká gazdiná z dobráckou tvárou, ktorá keď zbadala tri ufúľané deti, spľaskla rukami.
„Panebože, úbohé deťúrence, vy teda vyzeráte! Poďte rýchlo dnu sa zohriať a pripravím vám niečo fajné pod zub.“
Deti nebolo treba dva razy ponúkať. Odhodili deravé topánky a prileteli k teplučkému kozubu zohriať si skrehnuté telíčka.
Gazdiná zatiaľ odbehla do kuchyne po teplé mlieko a vianočku s maslom. Starý muž zatiaľ spokojne sledoval trojicu súrodencov.
„Povedzte mi deti, ako ste sa dostali až sem?“ - spýtal sa ich.
Zuzka, ktorá doteraz mlčala, starému pánovi porozprávala ich životný príbeh.
„Viete pane, my nechceme, aby nás niekto choval.“ - povedala napokon.
„Vieme pracovať, na prácu sme zvyknutí. Lenže sme deti a teda hladné krky naviac. Nikto nás nechce prichýliť. Sem tam nám niečo hodia ako hladným psom, ale vždy nás s tým vyženú z dvora.“
Súrodenci posmutneli. Starý muž sa zamyslel.
„A nechceli by ste ostať u mňa?“ - spýtal sa napokon.
„Dom je veľký a bývam v ňom len s Máriou. Tri deti nám problém nerobia. Aspoň tu bude veselšie.“
Deti sa pozreli jedno na druhé. Sníva sa im? Prvá sa k starému pánovi rozbehla Anička, po nej Zuzka a Janko.
„Naozaj si náš necháš?“ - spýtala sa Anička s otázkou vo veľkých očkách.
„Ak sa vám tu teda páči.“ - usmial sa dobrácky.
„Komu by sa tu nepáčilo?“ - zasmiala sa Zuzka.
„Teda dohodnuté.“ - povedal starý pán.
„Na čom sa tu dohadujete?“ - spýtala sa gazdiná, ktorá práve vchádzala do izby.
„No na tom, že od dnes máš troch stravníkov navyše.“ - povedal pán.
„To je super, aspoň niekto konečne zje čo navarím a napečiem.“ - zaškerila sa gazdiná.
„A kým sa tieto tri „prasiatka“ najedia, pôjdem im pripraviť teplý kúpeľ.“
Deti sa s chuťou pustili do jedla. Vianočka chutila ako si ju pamätali od mamičky a teplé mlieko nemali ani nepamätali.

Predvianočný čas

Deti ostali u starého pána. Ako neskôr vysvitlo, starý pán sa volal Matej a bol továrnikom. Veľmi rýchlo si zvykali na nový domov. Aby neostali bez práce, dostali za úlohu pomáhať gazdinej. Nosili jej vodu, pomáhali s nákupmi, robili všetky ľahšie práce. Mária si ich nevedela vynachváliť.
„Zajtra začneme piecť medovníky.“ - povedala jedného dňa.
„O dva týždne tu máme najkrajšie sviatky v roku.“
Anička sa pozrela na Máriu:
„To aj k nám príde Ježiško?“
„Určite áno.“ - Mária pohladila dievčatko po vláskoch.
„Zaslúžite si.“
„Ja by som veľmi chcela bábiku.“ - povedala smutne Anička.
„Nikdy som žiadnu nemala. Ani moja sestrička. A Janko veľmi rád kreslí.“
„No, možno keď napíšeš list Ježiškovi, želanie sa ti vyplní.“ - povedala tajomne gazdiná.
„Myslíš?“ - vyvalila na gazdinú oči Anička.
„Len ja ešte písať neviem.“ - povedala a posmutnela.
„Ale veď to nevadí, kresliť vieš.“ - odvetila tajomne.
„To áno, kreslím veľmi rada.“ - usmiala sa Anička.
Aj Mária sa usmievala. Bola rada, že tu deti ostali. Hneď tu bolo veselšie. Továrnik deti nemal a v dome pred príchodom detí vládol stereotyp. Teraz tu vládla rodinná atmosféra.
„Tak bolo by treba začať kresliť, čas sa kráti.“ - povedala k dievčatku.
„A môžem už dnes?“ - spýtala sa maličká.
„Pravdaže môžeš.“ - usmiala sa Mária.
„A chcela by som poslať jedno Vianočné prianie rodičom do nebíčka. Myslíš, že by to Ježiško tiež vedel zariadiť?“ - spýtala sa gazdinej.
„Ja si myslím, že áno.“ - odpovedala.
„To je super.“ - potešila sa Anička.
„Hneď sa dám do práce.“
„No celkom hneď nie, moja.“ - odvetila káravo Mária.
„Najprv mi pomôžeš nachystať veci na obed, umyť riad a potom môžeš.“
„Dobre teda.“ - súhlasilo dievčatko.
Zuzka zatiaľ pomáhala Jankovi, ktorý rúbal na dvore drevo.
„O dva týždne sú Vianoce.“ - povedala bračekovi.
„Ktovie, či platia aj pre nás.“
„Neviem.“ - povedal Janko a oprel sa o sekeru.
„Kto by nám čo mal dať? Veď sme siroty. K takým Ježiško nechodí.“
„Mali by sme aspoň Aničke niečo dať. Aj keď aj ujo Matej a Mária by si tiež niečo zaslúžili.“ - zamyslela sa Zuzka.
„Lenže nemáme im za čo niečo kúpiť, keď nemáme peniaze.“ - odvetil namrzene Janko.
„Ale veď to nemusí byť kúpený darček.“ - svitlo Zuzke.
„Ty predsa prekrásne kreslíš. Mohol by si niečo pre nich namaľovať. A ja vymyslím niečo pre sestričku.“
„Hmmm, to nie je zlý nápad.“ - zamyslel sa Janko. „Poobede niečo vyšpekulujem!“
Ono najkrajšie na darčekoch je to napätie, vymýšľanie a balenie. A samozrejme, vidieť šťastnú tvár obdarovaného. Darček nemusí byť drahý, ani veľký. Ale hlavné je, aby bol od srdca. Janka napadlo, že by mohol namaľovať portréty Mateja a Márie. Stačí mu len ceruzka alebo uhlík a nejaký kus papiera. A papierov bolo v dome neúrekom. Zuzka tiež premýšľala, čím by potešila sestričku. A napadlo jej, že by jej ušila bábiku. Nikdy žiadne hračky nemali. Hrali sa len s tým čo našli. Teraz jej môže urobiť radosť.
Keď dokončili všetky práce, každý sa utiahol do svojho kútika, kde potajomky pripravovali prekvapenie pre najbližších.
„Kde sú deti?“ - spýtal sa továrnik, ktorý práve prišiel domov.
Mária sa potmehúdsky usmiala.
„Skrývajú sa niekde v dome a kujú pikle na Vianoce, huncúti.“
„Pozrime sa.“ - zasmial sa Matej.
„A ja som sa bál, že si tu nezvyknú.“
„Som rada, že sme si ich tu nechali.“ - povedala gazdiná.
„Veru aj ja.“ - súhlasil Matej.
„Aspoň dom trochu ožil. Hneď je tu veselšie. Už jedli?“
„Dávno.“ - zasmiala sa Mária.
„Ledva čo som dovarila. Majú kopec neodkladnej práce, preto sa ponáhľali.“
Matej si zapálil fajku a spokojne s nej bavkal. Vziať k sebe tieto deti bol ozaj dar z nebies. Priniesli radosť do jeho smutného príbytku.

Vianoce

V celom dome od rána rozvoniavali medovníky, vianočka, kapustnica a všetci mali kopec práce. Mária sa zvŕtala v kuchyni a deti jej pri tom výdatne pomáhali. Starý pán sa kamsi vytratil ešte ráno. Povedal, že má neodkladnú robotu, ale poobede alebo k večeru bude späť. Anička zdobila medovníčky. Mária jej ukázala ako na to a dievčatko sa so svojou prácou ihneď zžilo. Zuzka miesila cesto na vianočku a Janko nosil z dvora drevo, lebo dnes to tu museli riadne po vyhrievať, aby všetko bolo riadne vypečené a dopečené. Mária pripravovala kapustnicu a vo vani plával kapor pripravený k Štedrej večery. Všetci robili všetko najlepšie ako vedeli. Každý sa zapojil do príprav, aby mali na tom aj svoje pričinenie. Okolo piatej už bolo všetko pripravené a tak Mária zaviedla deti do jednej izby a ukázala na skriňu.
„Otvor ju.“ - povedala Jankovi.
Janko podišiel k skrini, a keď ju otvoril, deti zvýskli od prekvapenia. Na vešiakoch viseli prekrásne šaty pre troch.
„To je čie?“ - spýtal sa Janko.
„To je vaše.“ - usmiala sa milo gazdiná dojatá prekvapeným výrazom detí.
„Naše?“ - vyvalila Zuzka oči, v ktorých sa zjavili slzičky.
„Áno, vaše.“ - pritakala Mária.
„Aby ste boli pekný, keď k nám zavíta Ježiško. A o polnoci pôjdeme na polnočnú svätú omšu privítať Ježiška na tento svet. Teraz sa nachystajte, o chvíľu budeme večerať.“
S týmito slovami odišla a nechala užasnuté deti pred skriňou. Pre Aničku tam boli ružové hodvábne šatôčky s veľkou mašľou na chrbte, Zuzka dostala šaty bielučké ako sneh s krajkou okolo rukávnikov a na spodku šiat a Janko oblek s motýlikom ako veľký chlap. O necelú hodinu už boli všetci nastúpení v hale. Mária spľasla rukami.
„Ani by som vás nespoznala.“ - povedala dojato.
„Vyzeráte ako zo škatuľky, deti moje!“
Matej bol tiež toho názoru. Bo rád, že urobil deťom radosť.
„Ešte nemôžeme večerať.“ - povedala odrazu Anička a všetci na ňu užasnuto pozreli.
„A to už prečo?“ - spýtal sa Matej.
„Ešte sme neposlali Vianočný pozdrav našim rodičom do neba.“ - odvetilo dievčatko.
„Veru, máš pravdu.“ - povedal Matej.
„Mám nápad, ako im to doručiť expresnou poštou.“
Starý pán sa postavil a z vrecka vytiahol červený balónik.
„Nože Janko, ty máš silnejšie pľúca. Nafúkaj ho. Podeň na motúzik priviažeme pozdrav pre vašich rodičov a severák ho odnesie priamo k nim.“
Anička od radosti zatlieskala a objala Mateja okolo pása. Zuzka s Jankom sa pridali k nej. Starý pán chcel zakryť dojatie, preto ich od seba jemne odstrčil.
„Fúkaj Janko, lebo ak to nestihneme, nedostanú pozdrav včas.“
Janko nadul líca a balónik bol nafúkaný raz-dva. Ujo Matej naň priviazal motúzik s listom od detí a potom sa všetci teplo obliekli a vyšli pred dvere, aby ho poslali adresátom.
„Mamička, otecko, vieme, že ste ďaleko a že sa už neuvidíme.“ - predniesol Janko a držal pritom sestričky za ruky.
„ Chceme vám len poďakovať, že ste nám priviedli do cesty uja Mateja a tetu Máriu. Sú to tí najúžasnejší ľudia, akých sme stretli. Vďaka nim sme našli domov, teplo a lásku. Ďakujeme.“
Mária s Matejom mali slzy v očiach. Toto vôbec nečakali. Starý pán si utrel slzu z kútika oka a spýtal sa:
„Môžem niečo povedať aj ja, kým pošleme prianie?“
Deti sa pozreli na Mateja.
„Ale samozrejme. Ocko s mamkou budú určite radi.“
„Nepoznám vás a ani som vás nikdy nevidel.“ - začal Matej.
„Ale chcel som sa vám poďakovať za to, že ste vychovali takéto úžasné deti. Škoda, že vás tu dnes nemôžem pohostiť ako ich. Chcem vás len poprosiť, aby ste boli pre tieto deti strážnymi anjelmi a držali nad nimi ochrannú ruku.“
S týmito slovami vypustil balónik, ktorý si hneď uchytil severák, ktorý akoby vedel, komu ho má doručiť. Všetci sledovali balónik, až kým im nezmizol v hustnúcom snežení. A potom zasadli k štedrovečernému stolu.

Darčeky

Továrnik Matej mal jedno pravidlo, ktoré dodržiaval celý život – darčeky až zajtra. Dnešný deň patril narodeniu Spasiteľa. Nepatrilo sa, aby niekto dostal viac darov ako on. Aspoň tak mu to vraveli rodičia. Preto si po večery a pred polnočnou omšou šiel trochu oddýchnuť. Deti sa roztratili po dome niečo „dokončiť a vylepšiť“ a Mária spratávala zo stola. Deti boli veľmi napäté, či príde Ježiško aj k ním. Ale zároveň sa báli, či sa ich jednoduché dary budú páčiť ich dobrodincom. Okolo pol jedenástej dal Matej zapriahnuť sane s dvomi hnedákmi a potom už zababušení do teplučkých kožušín uháňali do Božieho chrámu vzdať poctu Božiemu dieťatku. Deti nikdy v takomto chráme neboli. Išli na ňom oči nechať. Všetko to tam bolo také nádherné, také vznešené... . Pripadalo im, akoby sa ocitli v rozprávke. Továrnik mal vpredu chrámu vyhradenú lavicu, kam sa všetci usadili a čakali na príchod kňaza. Vpravo od oltára stál nádherný vianočný stromček, ktorý hneď upútal Aničkinu pozornosť. Lakťom štuchla do Zuzky, ktorá sedela hneď vedľa nej a zašepkala:
„Pozri, ako sa ligoce. A koľko darčekov je pod ním. A videla si tie sochy? A tú kolísku s bábätkom?“
Otázky nemali konca a začul ich aj továrnik:
„Anička, potom ti všetko vysvetlím. Teraz tichučko seď, pozeraj a počúvaj, dobre?“
Dievčatko prikývlo na znak súhlasu. Deti boli očarené tou nádherou okolo nich. Nikdy nič podobné nevideli ani nezažili. Sedeli tichučko ako myšky, dokonca sa zdalo, že ani nedýchajú. Po svätej omši sa šli pokloniť k jasličkám. Anička natiahla ruku nad kolísku, ale Zuzka ju zavrátila.
„To nesmieš.“ - zašepkala.
Kňaz si to všimol a podišiel k nim.
„Pokojne, nechaj ju.“ - usmial sa na očarené deti.
„Vás som tu ešte nevidel. Ste tu na návšteve?“
Anička sa spočiatku kňaza zľakla, ale keď videla kňazov láskavý pohľad, strach z nej opadol a odpovedala:
„Nie, bývame u továrnika Mateja. Stará sa o nás. Môžem aj ja dať Ježiškovi darček?“
„Pravdaže môžeš.“ - odpovedal kňaz.
„Určite sa poteší. Aj keď najväčší dar pre neho nosíme všetci v sebe – božiu lásku, ktorú šírime ďalej.“
„Ja ho veľmi ľúbim od prvej chvíle, čo som ho uvidela.“ - zašepkalo dievčatko.
„Ale aj tak by som mu rada niečo dala.“ - povedala a šupla čosi malé vedľa Jezuliatka do slamy.
„Máš dobré srdiečko, dievčatko.“ - povedal dojato kňaz.
„Ako sa voláš?“
„Ja som Anička, toto je moja sestrička Zuzka a braček Janko.“ - odpovedala poslušne.
Matej s Máriou, ktorí všetko z pozďaleč sledovali, teraz podišli k deťom a kňazovi.
„Pochválen, velebný pán.“ - pozdravili sa.
„Naveky.“ - odpovedal kňaz a potriasol starému pánovi ruku.
„Vraj títo anjeličkovia patria k vám?“
„Áno, patria.“ - prikývol továrnik.
„Sú to naše potešenie a naša radosť. Sami si ma našli a neoľutoval som jediný deň, že som ich prichýlil. Je to pre nás najväčší dar, aký sme kedy dostali.“
V krátkosti rozpovedal kňazovi okolnosti ich stretnutia.
„Boh doviedol vaše kroky na to správne miesto.“ - odvetil kňaz smerom k deťom.
„Nech vás sprevádza a chráni na každom kroku.“
„Ďakujeme.“ - poďakoval za súrodencov Janko.
„Pôjdeme?“ - spýtal sa továrnik.
„Je už veľa hodín a potrebujete si oddýchnuť.“
„Zbohom, otče a prajeme vám krásne a milostiplné prežitie sviatkov.“ - zavinšoval starý pán a potriasol kňazovi ruku.
„Požehnané sviatky aj vám. A veľa darčekov.“ - usmial sa na deti.
Kňaz chvíľu pozeral za odchádzajúcimi a potom pozrel do jasličiek. Vedľa Jezuliatka v slame ležalo drobnučké drevené srdiečko. Vzal ho do ruky a obrátil. Na opaku bol vyrezaný nápis „Z LÁSKY.“ V očiach sa mu zjavili slzy. To neznáme dievčatko darovalo Jezuliatku všetko čo malo. Deti v saniach veselo štebotali. Mali potrebu všetko prebrať, na všetko sa vypytovať. Ako deti, pre ktoré je všetko nové zázrak. Doma sa všetci prezliekli a uložili do postieľok. Matej s Máriou im zaželali dobrú noc. Anička sa bála, že nezaspí od toľkého vzrušenia z dnešného dňa. Ale prvá zaspala. A tak ani nezbadala, ako sa súrodenci z izby vytratili, len čo dom stíchol. A potom sa zas potichučky vrátili späť a spokojne zaspali. Boli zvedaví, či sa ich darčeky budú ostatným páčiť. Keď Anička ráno vstala a pretrela si očká zvýskla od radosti. Vonku padal sneh, biela nádhera pokryla celé okolie panenskou čistotou. Potom si spomenula, že je Vianočné ráno. Len tak v košieľke a bez papučiek utekala dolu schodmi do haly, kde žiaril nádherný stromček, a pod ním – kopec škatúľ zabalených do farebného papiera! Nechcela uveriť vlastným očiam. Rýchlo vybehla naspäť do izby a budila súrodencov.
„Rýchlo vstávajte!“ - kričala.
„Čo sa deje?“ - pretieral si Janko rozospaté oči.
„Bol tu Ježiško a doniesol celú kopu darčekov!“ - Anička sa od vzrušenia až zadýchala.
„Rýchlo, poďte dolu, uvidíte sami!“
Ani na nich nečakala. Zvrtla sa na päte a trielila zasa dolu. Jej krik prebudil aj Mateja s Máriou, ktorí práve vychádzali zo svojich izieb. Maličká si ich sotva všimla ako okolo nich utekala.
„Dobré ránko, slečna.“ - zavolal za ňou Matej.
„Ránko.“ - zakričala a už bola pod stromčekom.
Práve chcela vziať do ruky prvý balíček, čo jej prišiel pod ruky, keď si všimla, že je na nich niečo napísané. Keďže nevedela čítať, nemala potuchy čo tam je.
„Asi budeš musieť počkať na ostatných.“ - ozvalo sa spoza jej chrbta.
Otočila sa a za ňou sa usmievala Mária. Janko, Matej a Zuzka práve schádzali dolu schodiskom.

„Jooooj, ponáhľajte sa!“ - zavolala netrpezlivo Anička.
„Trpezlivosť ruže prináša.“ - povedal káravo Matej.
Anička sa zahanbila. Nie dosť, že nevie čítať, ale ešte je aj netrpezlivá. Veď aj ostatní tu majú darčeky. Vstala teda a balíček položila naspäť pod stromček.
„Prepáčte.“ - povedala zahanbene a sklonil hlávku.
„To je v poriadku.“ - usmial sa Matej a pohladil ju po hlávke.
„Tak sa pozrime, čo nám to nadelil.“
Zohol sa pod stromček a vytiahol balíček s Aničkiným menom.
„Toto je pre teba.“ - podal dievčatku darček.
„A toto a toto tiež.“ - posunul k nej ešte dve veľké krabice.
Dievčatko vyvalilo oči:
„Toto všetko je moje?!“
„Asi áno, keď je tam tvoje meno.“ - povedal láskavo továrnik.
Ostatní stáli a radovali sa s Aničkou. Prvý darček, ktorý rozbalila, bola krásna bábika od Zuzky. Vlastnoručne ju potajomky ušila. Akurát šatôčky jej ušila Mária, keď sa jej Zuzka zdôverila, čo chce pre sestričku vyrobiť.
„Oooooch...“ - zavzdychalo dievčatko.
„Toto je len sen! Je naozaj moja!?“
„No asi áno.“ - zasmiala sa Zuzka.
„Ako sa ti páči?“
„Je nááááádhernááááááá...“ - Anička si ju pritúlila na srdiečko.
„Ako sa volá?“
„Nemá meno.“ - odvetila Zuzka.
„Teraz si ty jej mama, ty ju musíš pomenovať.“
„Tak ju budem volať Zuzanka, po tebe.“ - rozhodla sa.
„A čo je v tých dvoch veľkých krabiciach?“
„Však sa tam pozri.“ - povedali Matej s Máriou.
Napokon jej museli trochu pomôcť. V jednej bol velikánsky domček pre bábiky, v druhom postieľka a riadky. Dievčatko sa rozplakalo.
„Nepáčia sa ti?“ - ozval sa starostlivo Matej.
„Sú to najkrajšie darčeky, aké som kedy dostala.“ - zašepkalo dievčatko a objala dojatého Mateja.
„Ďakujem.“
Keď sa spamätali z Aničkinho nadšenia, pristúpili k stromčeku aj ostatní. Janko dostal plátno a farby, k tomu teplé rukavice, šál a čiapku. Zuzka zase knižky, keďže rada čítala a rovnako teplé oblečenie. Mária zasa vyšívané srdiečko, ktoré zmajstrovala Zuzka a novú zásteru a papuče. A ostali tam ešte tri darčeky, ktoré boli určené Matejovi.
„Ja mám darčeky?“ - spýtavo sa zahľadel na ostatných.
„Od koho?“
„No predsa od Ježiška.“ - zasmiali sa deti.
Matej sa zohol po prvý. Keď ho rozbalil, skoro onemel. Bol v ňom zabalený portrét jeho a Márie!
„Nádherné!“ - povedal napokon, keď sa spamätal z prekvapenia.
„Tak toto som vôbec nečakal! Ďakujem, naozaj z celého srdca ďakujem.“
„Ujo Matej.“ - Janko si čupol k starému pánovi.
„To my sa chceme poďakovať vám. Darovali ste trom sirotám bez domova strechu nad hlavou, jedlo a svoje srdce. Pre nás je to viac ako si myslíte. A ďakujeme aj za darčeky. My sme vám nemali čo kúpiť. Ale to, čo sme vyrobili, robili sme s láskou.“
Matej si privolal deti k sebe a Aničku si usadil na koleno.
„Deti moje.“ - začal dojato.
„Vy ste pre nás požehnaním. A nielen počas Vianoc. Vniesli ste svetlo do našich opustených životov a presvietili náš domov láskou. Darček, ktorý človek vyrobí sám s láskou má väčšiu hodnotu ako tisíc kúpených. Človek dá doňho svoju lásku a nádej, že poteší srdce toho, komu je určený. Poviem vám jeden príbeh, ktorý sa stal veľmi dávno, ak chcete.“
„Chceme.“ - zvolali zborovo.
„Kedysi, aj keď je to na nevieru, bol som aj ja malý chlapec.“ - začal svoje rozprávanie továrnik.
„Bývali sme na úpätí hory v malej chalúpke. Súrodencov som nemal. Otec bol stolár a mamka chodila upratovať do panského domu. Nevravím, že som sa mal až tak zle, ako vy traja po smrti rodičov. Ale určite to nebolo najlepšie. Celé dni som sa túlal s kozami po paši. Mojim jediným priateľom bol Bodrík, malé psíča, ktoré sa bohvie odkiaľ dotmolilo pred naše dvere. Zato to bol najvernejší priateľ, akého som v živote mal. Bol mi všade v pätách. Hračky som nemal. Nebolo ich za čo kúpiť. Ale v otcovej dielni sa povaľovali zbytočné kúsky dreva a tak som začal po nich poškuľovať a potajomky z nich vyrábať všelijaké veci pre domácnosť. Našiel som si malý drevársky nožík a stružlikal ním z dreva lyžice, mištičky a dienka. Kým sa kozy pásli, času som mal habadej. Mal som asi dvanásť, keď som začal vnímať veci okolo seba. Uvedomil som si, že vyrastám bez priateľov, pretože k nám na samotu nik nechodieval okrem otcovej sestry. Ale aj tá chodila raz za rok. Navyše blížili sa Vianoce a ja som zrazu mal potrebu niečo darovať rodičom. Doteraz mi stále niečo dávali iba oni. Mamka uplietla čiapku, šál či sveter, otec kupoval topánky či iné veci. Ale mne odrazu prišlo ľúto, že ja pre nich nikdy nič nemám. Na pašu som cez zimu nechodil, ale staral sa o teplo v dome. Kým prišli unavení rodičia z práce večer domov, mojou úlohou bolo zakúriť a uvariť niekoľko zemiakov na večeru, aby aspoň niečo teplé zjedli. Mamka potom dlho do noci piekla chutný voňavý chlebík. Aj to nie každý deň. Múky bolo málo a cez zimu sa ňou muselo šetriť ešte viac, aby vydržala do ďalšej úrody. Mesiac pred Vianocami som sa rozhodol, že pre otca v dielni vymajstrujem črpák. Nikdy som to nerobil, ale pár som ich už videl. Bola to veľmi ťažká práca. A navyše som sa s ňou musel skrývať, aby sa prekvapenie neprezradilo skôr ako malo. Ešte stále som však nemal vymyslený darček pre mamku. Stále som premýšľal, čo by sa jej tak mohlo páčiť. Až som vymyslel. Vyrobím črpáky dva. Lipového dreva sme mali dosť a bude to pekné, keď obaja budú piť z rovnakých. Na Štedrý deň sa mamka už od skorého rána zvŕtala v kuchyni, aby bolo na večer všetko pripravené. Bol to jediný deň, keď sa veľmi nepozeralo na to, že sa uvarí a upečie veľa jedla. Nevyhadzovalo sa, ale čo sa nezjedlo, mamka starostlivo zabalila a odložila na neskôr. Otec zmizol ešte z rána, a keď sa pred obedom vrátil, v ruke držal krásnu jedličku. No a výzdoba-to už bola moja parketa. Mamka napiekla medovníčky, do ktorých som navliekal nitky a vešal na stromček a z farebného papiera sme urobili reťaze a s tými sa potom stromček „doobliekal“ do vianočnej nádhery. Večer sme sa potom všetci poobliekali do najkrajšieho, čo sme mali, mamka nachystala štedrovečerný stôl, otec predniesol slávnostný príhovor, nasledovala modlitba a konečne vytúžená večera. Po nej polnočná omša, na ktorú nás viezol ockov hnedák zapriahnutý do starých saní. Vedel som, že žiadne darčeky do rána neuvidím. Otec bol v tomto zásadový.
„Dnešný deň patrí Božiemu dieťaťu.“ - vravieval.
„Nepatrí sa dostať viac ako on.“
Spočiatku mi to bolo aj čudné. Časom som si zvykol. Ja som spával v kuchyni na peci. Teda najbližšie k „Ježiškovi.“ A tak, keď sa naši utiahli do malej izbietky, zliezol som z pece, vytiahol som urobené črpáky zabalené do hodvábneho papiera, ktorý som našiel medzi mamkinými vecami, a položil som ich pod stromček. Dúfal som, že sa im darčeky budú páčiť. Potom som potichučky zaliezol späť na pec. Ráno, len čo som otvoril oči, zbadal som otca s mamkou stáť pri stromčeku. Pod ním pribudli ešte dva balíčky. Rýchlo som zliezol z vyhriatej pece a pritmolil sa k rodičom. Otec mi podával do rúk dva balíčky- jeden väčší a ťažší a druhý ľahší. Zvedavo som otvoril ten ťažší a vyvalil som oči. V balíčku bola drevená vyrezávaná krabička a v nej boli všakovaké nástroje na vyrezávanie. V druhom bol drevený koník. Obe vystružlikal otec. Nevedel som sa mu vyďakovať. Moje balíčky určené pre nich boli stále pod stromčekom.

 S nádejou v očiach som čakal na ich reakciu. Obaja sa zohli po darčeky a zvedavo si ich obzerali.
„Od koho sú?“ - pýtali sa.
Zasmial som sa:
„Predsa od Ježiška, od koho iného?“
Rodičia nedočkavo rozbaľovali svoj darček, až kým na svetlo sveta nevykukli dva črpáčiky. Mamke vyhŕkli do očí slzy a otec ma potľapkal po peci.
„Syn môj, dal si nám najkrajší vianočný darček, aký sme kedy dostali. Neviem, ako sa ti ich podarilo vyrobiť, ale vidím, že si šikovný a v živote sa nestratíš. Od teraz budeme piť iba z nich. A zakaždým pri tom budeme myslieť na štedrého „Ježiška,“ ktorý nám dal dar robený s láskou.“
Anička si všimla, že Matej má slzy v očiach a gazdiná si ich tiež vytierala rožkom zástery.
„To bol nádherný príbeh.“ - zašepkala Zuzka.
„Hlavne sa skutočne stal.“ - starý pán premáhal dojatie.
„Teraz už viete, prečo si tak cením každý sebe menší darček, nech by bol akokoľvek jednoduchý. A preto si aj vážim ľudí, ktorých mi osud privedie do cesty. Vo vás troch som videl seba vo vašom veku. A celá moja minulosť sa mi premietla pred očami. Áno, teraz som bohatý. Za svoje peniaze vďačím láskavému prístupu otca, ktorý ma naučil všetko, čo dnes viem. Ale teraz som bohatý dvojnásobne. Mám tri úžasné deti. A to je viac, ako všetko bohatstvo sveta.“

Doslov

Vianoce raz skončia, život však pokračuje ďalej. Aké vyplýva z tohto príbehu ponaučenie? Že nie sú dôležité materiálne veci, či drahé dary. Najdôležitejšie je mať milujúcu rodinu. A najkrajší dar sa skrýva v srdci každého – je to LÁSKA. Tá, ktorú človek vie predať ďalej vo forme pomoci blížnemu, ktorý jeho pomoc potrebuje. Stačí malý darček, ktorý vyrobí sám a predá ho ďalej. Taký dar má väčšiu hodnotu ako všetko bohatstvo sveta.

KONIEC