VŠETKO JE INAK

SLAVOJ VLČEK

Grafická a technická spolupráca: Špacír Stanislav, Fujas Štefan, Ličko Michal

Edícia: Mladá Éra Autorov nového tisícročia - / MEA 2000 o. z. /

© Autorské práva vyhradené

ISBN 978-80-560-0194-3

PROLÓG

Je celkom jedno, či si horor radi pozriete v kine, z DVD alebo si ho len prečítate a necháte voľné pole pôsobnosti svojej bujnej fantázii. Aj tak si prídete na svoje. Horor dnes patrí k najpopulárnejším žánrom, lebo je to svojím spôsobom rozprávka pre dospelých, a tak sa nechajte vyniesť na vlnách fantázie tam, kde sa nemusíte báť, lebo sa to neprihodilo práve vám a vy si o tom len čítate v pohodlí a pokoji svojho domova.

ZRKADLO

Vdova Clarvoeová sa veľmi rada zabávala. A pri svojich zábavách nemala nikdy zábran. Nebrala ohľady na nikoho. Pre ňu bolo najdôležitejšie, aby sa zabavila ona sama. Vždy to vedela riadne roztočiť. Nebála sa ničoho a ak jej to sľubovalo dobrú zábavu, vždy do toho išla. Na druhej strane však všetci vedeli, že tam kde je ona, zábava nikdy neviazne. Hoci sa o nej šuškalo, že ovdovela len preto, že chcela ovdovieť a zunoval sa jej život, keď sa večne musela starať o svojho muža. Napokon si na to ľudia zvykli a už sa nik na ňu nepozeral cez prizmu smrti jej manžela. A tak sa stalo, že ak sa chcel niekto dobre zabaviť, vždy pozval práve ju. Jej zábava nebola nikdy násilná. Naozaj sa vedela zabávať. Nik však nepoznal jej tajomstvo. Hoci sa zábava ešte neskončila a bola vlastne v plnom prúde a hoci si nik nevšimol, že sa vytratila, dnes sa vzdialila ešte pred jej koncom. Mala zvláštny pocit. Hoci si to nik nepovšimol, tancovala dnes vlastne iba s jedným mužom. A až teraz, keď pomaly kráčala ulicou domov si uvedomovala, že tento muž, nech sa rozprávala s hocikým a nech sa na celej party pohla hocikde, bol vždy ak nie priamo vedľa nej, tak určite niekde veľmi blízko. Vedela, že si to nik nevšimol, lebo opäť len tak sršala celý čas vtipom, ale ju to zrazu natoľko znepokojilo, že sa veľmi obozretne vzdialila, hoci to nikdy nebolo jej zvykom. Veľmi opatrnícky sa rozhliadla a dbala na to, aby ju nemohol sledovať. Chcela si byť istá, že ju nesleduje a tak, hoci sem prišla autom a hoci bývala len o niekoľko ulíc a blokov ďalej, domov sa vybrala pešo. Išla pomaly a uši mala nastražené. Čakala, že čochvíľa bude počuť klapot jeho topánok, ako ju sleduje. Nepočula však nič. Zastala. Veľmi opatrne, takmer centimeter po centimetri si obzerala svoje okolie. Pokiaľ to bolo možné, otáčala iba hlavou a až keď už by si musela priam krk vykrútiť, pootočila aj telo. A opäť očami prehľadávala celé svoje okolie. Nevynechala nič. Keď celý manéver dokončila, spokojne prikývla. Ešte raz sa obzrela smerom, odkiaľ prišla. Až potom odhodlane vykročila. Smerom domov. Vedela, že už jej zostáva iba jeden roh, za ktorý musí zabočiť. Na tej ďalšej ulici už bol blok, v ktorom bývala. Na rohu zastala. Oprela sa o roh budovy a opäť veľmi pozorne, pomaly a opatrne očami prehľadávala celé svoje okolie. Nič. Rázne vykročila ku svojmu bloku. Pred domom zastala. Chvíľu pozerala cez presklené dvere dnu, až potom vytiahla kľúče a odomkla. Robila to rýchlo a rutinným pohybom. Ani raz sa pri tom neobzrela. Keď vstúpila dnu, ihneď za sebou zamkla. Výťah bol na prízemí, tak ho nemusela privolávať. Otvorila dvere a vstúpila dnu. Stlačila gombík svojho poschodia. Výťah sa pohol. Oprela sa o jeho stenu a nemyslela na nič. Výťah zastal. Otvorila si dvere a vystúpila. Zamierila rovno ku svojim dverám. Odomkla a vošla dnu. Kľúče odložila na skrinku na topánky. Nevyzúvala sa, nič si neodkladala. Rovno zamierila do spálne. Nerozsvietila. Išla rovno oproti dverám. K zrkadlu. Zastala pred ním. Spustila tíško:

"Moje najdrahšie zrkadlo, vždy si mi dávala dobré rady a vždy si ma včas varovala, ak sa mi malo prihodiť niečo nepríjemné a ja som sa tomu vďaka tebe vždy mohla vyhnúť. Dnes som však bola na party u Mc.Phersonovcov. Zabávala som sa dobre, ako si mi predpovedala. Ale ani na jednom zábere, ktorý si mi predpovedala a ukazovala ako sa tam budem zabávať, nebol ten muž ktorý ma tam po celý čas prenasledoval."

Ellen Clarvoeová na okamih zmĺkla. Z postele sa ozval mužský hlas:

"A ani ti to tvoje zrkadlo nemohlo nič povedať, hoci len ono pozná tvoje tajomstvo, Ellen Clarvoeová. Sme totiž obidvaja ovládaní tou istou mocnosťou, peklom!"

Ellen Clarvoeová už pri prvých slovách stuhla. Neobrátila sa. Po celý čas však pozerala do zrkadla. Nič v ňom však nevidela. Až pri jeho posledných slovách obrátila hlavu. Sedel na posteli a usmieval sa. Bol to ten muž, ktorý ju prenasledoval po celý večer na party u Mc.Phersonovcov.

"Ja som však mocnejší." - dodal muž.

Až teraz sa k nemu obrátila celkom. Kým však stačila niečo odpovedať, rozpriahol ruky v geste, ktoré ako keby chcelo signalizovať, že sa jej za svoju moc ospravedlňuje. V tom okamihu zrkadlo puklo. Keď sa Ellen Clarvoeová pri tomto zvuku chcela obrátiť, aby sa presvedčila čo sa stalo, zrkadlo sa roztrieštilo a jeden z veľkých podlhovastých úlomkov ju zasiahol odzadu. Prepichol jej srdce. Bola namieste mŕtva. Muž spustil ruky. V tom okamihu začala celá miestnosť horieť. Zhorelo v nej všetko. Zhorela však z celého bytu len tá jediná miestnosť. A nikdy sa v nej nenašli obhorené zvyšky žiadnej mŕtvoly. Ani Ellen Clarvoeovej, ani neznámeho muža. Ale ani len seba menšia črepina zo zvláštneho zrkadla, ktoré dávalo rady Ellen Clarvoeovej ak o to ona požiadala.

SOCHY

James Lovell Claudette ani sám nevedel, ako sa tam dostal. Ale zrazu tam bol. Bol v pralese. A hoci vedel, že všetci hľadajú len zlato Indiánov, o ktorého jestvovaniu on sám pochyboval, zrazu vedel, že sú až priveľmi blízko cieľu ich cesty. Z diaľky sem totiž zaznievalo temné bubnovanie. A títo dobrodruhovia išli práve za jeho zvukom. Na okamih zastal a započúval sa. Rozhliadol sa okolo seba. Ale vo všetkých tvárach čítal iba jedno, nesmiernu túžbu po zlate. Znova si uvedomoval, že vlastne ani nevie, prečo s nimi išiel. Boli to však oni, kto ho pozvali. Verili totiž, že práve on ich k tomu zlatu starých Indiánov dovedie. Verili, že kdesi na Yucatáne ten zlatý poklad je. James Lovell Claudette ich nechal ísť samých. Sám bol až na chvoste celej výpravy. Vedel, že nech by robil čokoľvek, neodradí ich od ich zámeru. Išli za tým bubnovaním. Zvuk bubnov sa približoval. Zdalo sa, že teraz napredujú akosi rýchlejšie. A zrazu sa ocitli na veľkej planine, kde sa na jej samom konci týčila obrovská pyramída. A cez celú pláň viedla široká cesta, lemovaná z obidvoch strán kamennými sochami. Sochy mali zavesené na pleciach bubon a každá z nich sama do svojho bubna udierala paličkami. Sochy však boli kamenné. James Lovell Claudette zostal stáť. Ostatní sa rozbehli smerom k pyramíde. Keď stáli na jej úpätí, zvuk bubnov ustal. Dobrodruhovia zastali. Obrátili sa smerom k sochám. A zrazu každá zo sôch vrhla jednu z paličiek smerom k nim. Každá palička niektorého z nich zasiahla a usmrtila. A zrazu boli paličky opäť v rukách bubeníkov. A tí opäť bubnovali. James Lovell Claudette sa rozhliadol. Naraz pred ním ležala malá kôpka zlatých predmetov. Prvá socha prehovorila:

"To je tvoje za to, že si sa neponáhľal. Ale nikdy nesmieš nikomu prezradiť, odkiaľ to máš."

James Lovell Claudette sa zaďakoval, poklonil sa a odchádzal.

GENERÁTOR

Ten zvuk sem nejako nepatril. On to vedel, ale hoci si naň všetci nejako zvykli a už ho ani len nevnímali, jemu drával nervy aj naďalej. Trvalo to dlho, ale časom nadobudol presvedčenie, že je asi jediný, komu ten zvuk vadí. Každý sa staral len sám o seba a vo svojej snahe prežiť v už aj tak biednych podmienkach, nemal čas myslieť ešte aj na nejaký zvuk. Napokon, nebolo až tak ťažké si naň zvyknúť. Zakrútil hlavou a pozrel k horám. Odtiaľ totiž ten zvuk prichádzal. A ak sa niekoho vypytoval čo sa tam deje, nik mu nevedel odpovedať. Jednoducho asi naozaj nik nevedel, čo ten zvuk spôsobuje. Tá ľahostajnosť ho však ubíjala. Vedel, že musí niečo podniknúť. Vedel, že tej veci musí prísť na kĺb. Už pridlho váhal. Dnes sa rozhodol. Pobalil si len najnutnejšie veci a pobral sa smerom k horám. Ani sa len neobzrel. Vedel, že nik za ním nepozerá. Každý sa staral len sám o seba. O svoje prežitie. Na toho druhého nemal nik čas. Cesta sa mu ani nezdala taká dlhá. Naopak, bezpečne kráčal za tým preňho nepríjemným zvukom. A čím viac sa približoval, tým mal dojem väčšieho hluku. Mal obavy, či vôbec ten hluk znesie, ak sa priblíži až k jeho zdroju. Na okamih zastal. Rozhliadol sa. Mal dojem, že tu už dávno nik nebol. Pamätal si časy, keď ešte s rodičmi chodieval do hôr a tí ho učili, že tie hory musí mať rád. A on ich aj mal rád. Mal dojem, že sa tu odvtedy nič nezmenilo. Až na jednu maličkosť. Až na ten zvuk. Ten sem rozhodne nepatril. Ale bol si istý, že sa k tomu zvuku približuje. Nevedel, či by mal byť opatrný a obozretný ale vedel, že hory môžu byť zradné, a tak bol obozretný a vždy sa radšej dva razy pozrel, kým niekde vstúpil. Trocha ho prekvapilo, že ešte vždy nikde nebolo ani len pamiatky po snehu. O takomto čase už hory bývali pokryté snehom. Ale pripisoval to nezvyčajne teplému počasiu na toto ročné obdobie. Do súvislosti so zvukom to nijako nedával. Poznal tu takmer všetky chodníčky. Stúpal za zvukom najkratšou cestou, ktorú poznal. Zvuk mu už začínal drásať ušné bubienky. Opäť sa rozhliadol. Vedel, že za tým kopcom ktorý ešte musel vystúpiť, je mohutné sedlo. Vystúpil a pozeral smerom dole. Ten pohľad ho prekvapil. To sedlo, to údolie na ktoré bol zvyknutý, tu bolo. Ale celé ho zaberal akýsi zvláštny stroj. Pracoval a vydával ten zvuk. Čupol si a hľadel neveriacimi očami na ten stroj. Dlho naň pozeral. Nezdalo sa, že by ten stroj bol niekde napojený alebo že by tu mal nejaký účel. Bol si však istý, že vedel o aký stroj ide. Bol si istý, že sa jedná o generátor. Ale načo bol tu, v horách? Dlho rozmýšľal, či má k nemu zostúpiť. Nezostúpil. Vyčkal do tmy. Až potom povstal a vybral sa domov. Keď prišiel do svojej dediny, čakalo ho prekvapenie. Všetci jeho susedia ležali v čudesných polohách na zemi. Zdalo sa, že ich niečo prekvapilo priamo pri činnosti ktorú práve vykonávali, nech už robili čokoľvek. Išiel od jedného k druhému. Veď ich všetkých napokon poznal. Ale všetci boli mŕtvi. Pokrútil nad tým hlavou. Pozrel k horám. Zdalo sa mu, že ten zvuk zosilnel. Teraz sa nechcel zaoberať ich pochovávaním. Rozhodol sa, že ihneď navštívi najbližšie mesto. Keď sa k nemu však blížil prekvapilo ho, že mesto je celkom tmavé. Nikde žiaden pohyb. Akoby bolo mŕtve. Vošiel doň. Všade ležali ľudia. Mŕtvi ľudia. Opäť nad tým pokrútil hlavou. Prešiel krížom celé mesto. Občas vykríkol, keď nahliadol do niekoľkých hotelov alebo barov.

"Je tu niekto?!" - ale vedel, že je to márne.

Vedel, že všetci sú mŕtvi. Prešiel ešte niekoľko dedín a miest, ale všade sa mu naskytol rovnaký obraz. Len samí mŕtvi. Oblúkom sa napokon vracal do svojej rodnej dediny. Zastal pred vlastným domom. Pozrel smerom k horám. Zdalo sa mu, že odtiaľ, odkiaľ sa ozýval ten veľmi intenzívny zvuk, sa linie aj akési svetlo, akási žiara, ktorá by tam nemala byť. Aspoň tam nikdy nebola. Chvíľu ešte pozeral k horám. Ešte vždy nevedel, čo má robiť. Váhal. Napokon si však uvedomil, že inú možnosť nemá. Musel sa opäť vybrať do hôr. Teraz sa mu ale cesta zdala nekonečná. Často zastavoval. Rozhliadol sa, akoby sa niečoho obával. Sám nevedel čoho, ale bol si istý, že tu niekde číha nebezpečenstvo. Ešte vždy však nevedel, aké. Dorazil opäť až na okraj samého sedla. Nečupol si. Ľahol si. Pozeral dole do údolia a tuho rozmýšľal. Ešte vždy nevedel, čo urobí. Ale zrazu si bol istý, že všetky tie úmrtia má na svedomí tento zvláštny generátor. Jedna zmena sa však predsa len udiala odvtedy čo tu bol naposledy. Teraz tu všetko svietilo. A nevdojak sa mu zdalo, že ten generátor sa zväčšil. Bol si istý, že predtým bol len v údolí. Teraz akoby sa roztiahol aj na svahy. Nevedel čo je lepšie, ale nevdojak si uvedomoval, že je asi jediný z celého národa, z celej krajiny kto prežil. Nevedel, aký má ten generátor dosah, ale zrazu mu bolo jasné, že ho musí nejako vyradiť z prevádzky. Horúčkovito rozmýšľal, čo všetko o takýchto strojoch vie. Takého obra nikdy v živote nevidel, ale bol si istý, že všetky musia pracovať na rovnakom princípe. Len nikde nevidel žiaden zdroj. Povstal. Rozhliadol sa. Chápal, že by bolo zdĺhavé a asi aj zbytočné sa nejako ukrývať. Nikde nevidel žiadnu živú bytosť. Ten stroj musel pracovať sám od seba. Ešte vždy nevedel ako je to možné ale vedel, že tomu tak musí byť, keďže je ten stroj natoľko funkčný. Dospel až k stroju. Na zlomok sekundy zastal a rozhliadol sa. Iba natoľko, aby sa zorientoval. Teraz už vedel, že sa nesmie ničoho dotýkať. Vedel, že to jeho postup spomalí, ale teraz musel byť v strehu. A zrazu si uvedomil že si aj on nejako zvykol na ten zvuk. Už mu neprekážal. Ale zdalo sa mu, že čím viac sa blíži ku stredu generátora, tým viac slabne. Postupoval ešte pomalšie. Išiel veľmi pomaly, ale ani len na zlomok sekundy nezastal. Nevedel, či ten stroj je schopný vnímať nejaký nežiaduci pohyb, ale snažil sa pohybovať neustále rovnakým tempom. Dospel k samému stredu údolia. Ešte vždy nezastal, hoci ho to fascinovalo a svojím spôsobom aj nútilo napredovať. Zdalo sa, že v strede údolia je mohutné žiarivé zelené oko. Dospel až k tomu oku. A vtedy zastal. Zdalo sa mu, že v strede tohto veľkého oka niečo žmurklo. Odhodlal sa. Skočil do oka. V zápätí bol v jeho strede. Zo všetkých síl udrel päsťami do stredu oka. Ozval sa kvílivý zvuk. Všetko naraz pohaslo. On však teraz niečo zvieral v ruke. Rozdrvil to medzi dlaňami. Ešte raz sa ozval ten kvílivý zvuk. Už vedel, že síce zvíťazil, že odhalil celé tajomstvo tohto monštruózneho tajomného generátora, ale zároveň si bol vedomý, že tých mŕtvych mohol zachrániť, ak by sem bol býval došiel skôr. Bolo však už neskoro na všetko. Zostal sám.

AUTOBUS

Phil A. Simeon tým autobusom cestoval dennodenne. Na šichtu a späť. Už poznal jeho trasu naspamäť. Kľudne si mohol aj zdriemnuť a vedel, kedy má vystúpiť. Intuitívne sa zobudil vždy včas. A každý to o ňom vedel. Aj šofér tohto autobusu. Phil A. Simeon si tradične zdriemol aj dnes. Zobudil sa ako vždy, ale niečo mu nesedelo. Rozhliadol sa. Autobus síce išiel, ale bol prázdny. Vstal zo svojho sedadla a išiel k šoférovi. Šoférovo sedadlo tiež bolo prázdne. Autobus však išiel ďalej bezpečne po svojej trase. Phil A. Simeon sa rozhliadol. To okolie bezpečne spoznával. Išiel správne. Zakrútil nad tým hlavou. Autobus sa mykol. Phil skočil k volantu. Vyrovnal ho práve včas. Oproti totiž išiel iný autobus, ktorý tu nikdy predtým nechodieval. Phil A. Simeon chcel povstať. Nemohol. Pozrel na seba do zrkadielka. Ale veď to nebol on! Mal teraz podobu šoféra, ktorý ho vždy vozil týmto autobusom. Zrazu ho zarazilo aj ešte niečo iné. Počul hlasy. Pozrel do autobusu. Bol plno ľudí. Tých ľudí, s ktorými chodieval na šichty a z nich domov.

VIBRÁCIE

Doktor Edgar P. Carter miloval svoju nemocnicu. Nevedel bez nej žiť. Ale v poslednom čase mal nejaké problémy. Doposiaľ sa mu ale vždy podarilo vyvliecť sa zo služby keď tušil, že bude mať problémy a nenápadne ju podsunul niekomu inému. Vedel však, že to nemôže trvať večne. Vedel, že raz by na to mohol doplatiť. Nemal rád problémy, ale bol natoľko šikovný, že ich skôr vedel vždy predvídať, ako im potom musieť čeliť. Bol uznávaným lekárom na svojom poli a nechcel len tak odísť. Miloval nielen nemocnicu, ale aj svoju prácu. Nevedel si predstaviť, že by bez nej niekedy mohol byť. Dnes však sedel vo svojej ordinácii a hĺbal nad tým, čo by mal urobiť. Pozrel na hodinky a nevdojak si porovnal čas s hodinami na stene. Uvedomil si, že je dosť neskoro, ale zároveň mal zrazu strach. Dvihol telefón. Na jeho prekvapenie sa na druhom konci ozval nejaký hlas. Nie však hlas toho, koho on sám volal. Edgar P. Carter sa chcel ohradiť:

"Prepáčte, ale nie som si celkom istý, či som vytočil správne číslo..."

Kým stačil pokračovať, z telefónu sa ozvalo:

"Ale áno, doktor Carter, vytočili ste správne číslo. Je to totiž to jediné číslo, ktoré vám ešte vždy môže pomôcť. O pár minút som pri vás. Ale zaveste. Aj tak sa už nikde nedovoláte. Váš telefón bude hluchý."

Doktor Carter zavesil. Len skusmo ešte raz dvihol telefón, ale naozaj sa neozval žiaden tón. V tom okamihu už niekto vchádzal do dverí. Edgar P. Carter už tohto muža niekde videl, ale nijako si nevedel vybaviť kde. Muž pomaly podišiel k Edgarovi. Podával mu malý valec.

"Ak tento prístroj len priložíte k hocijakému prístroju s obrazovkou, objaví sa vám na displeji diagnóza. Neomylná diagnóza."

Doktor Carter naň pozeral s nedôverou.

"Nemusíte mi veriť, ale môžete to vyskúšať sám. Hoci aj hneď."

"Hneď? A na kom?"

"Aj na sebe."

Edgar P. Carter sa vydesene obzrel okolo seba.

"Ja som chorý?"

"Každý človek je chorý, ale väčšina ľudí si to nechce pripustiť a preto umierajú tak zavčasu. Ten malý zvyšok sú hypochondri, ktorí priam prekypujú samo diagnostikovanými chorobami."

"Ale..."

"Nemusíte to skúšať, keď nechcete. Ja som vám len chcel dokázať, že to funguje." - muž sa hotovil k odchodu.

"Počkajte predsa!" - vyzval ho Edgar P. Carter.

"A čo ja vám za to dám?"

"Teraz nič, ale príde čas, že aj ja budem potrebovať vašu diagnózu." - muž chytil za kľuku dverí a odišiel.

ZLATÝ MUŽ

Ephraim G. Wattger patril medzi najbohatších mužov sveta, Pýšil sa svojou súkromnou zbierkou sôch. Nezbieral však žiadne kamenné alebo sadrové sochy. Zbieral iba kovové sochy. Mal veľa železných, oceľových ale aj bronzových, medených a strieborných sôch. Nikdy v živote však nevlastnil žiadnu sochu zo zlata. Snáď to bolo pre jeho poverčivosť, snáď k tomu mal osobné dôvody. Veril totiž, že zlato prináša smolu. Rád sa prechádzal po svojej súkromnej galérii, ale jeho galériou bol vlastne celý jeho obrovský dom. Sochy boli jednoducho všade. Od tých najmenších až po tie najgigantickejšie. Vždy pre ne našiel miesto. Dnes však mal zvláštnu návštevu. Niekto sa s ním telefonicky dohovoril a hoci inak nedôveroval nikomu, keď tento muž od neho žiadal aby sa stretli v jeho dome osamote, nejako pozabudol na všetky svoje bezpečnostné opatrenia aj predsavzatia. Ku schôdzke došlo. Vyzval muža, aby sa posadil. Muž si sadol a usmieval sa. Ephraim G. Wattger však hneď spustil:

"Nemám rád ľudí, ktorí majú radi zlato. Takí ľudia zvyčajne nie sú úprimní. A zväčša bažia práve iba po tom zlate. A s takými ľuďmi sa ťažko jedná. A odhliadnuc od vášho obleku, ktorý je rovnako zlatý ako aj všetko čo máte na sebe, mám taký dojem, ako keby ste aj vy sám bol celý zo zlata. Vrátane vášho obličaja a rúk. Tie totiž aspoň nemáte zakryté."

Muž prikývol. Ephraim G. Wattger naňho ešte chvíľu hľadel, ale potom mykol plecom. Napokon sa zvedavo naňho obrátil:

"Pochybujem, že vás poznám ale to asi nie je dôležité. Naliehali ste na schôdzku. Môžete mi už teraz povedať prečo?"

Neznámy muž sa usmial. Jeho hlas znel zvláštne kovovo ale nie nepríjemne. Bol akýsi mäkký. 

"Nuž vidím, že som sa vo vás nemýlil. Nehovorme teraz o zlate alebo o inom bohatstve. Viem, že ste jeden z najbohatších mužov sveta, ale viem aj to, že ste jeden z najspravodlivejších mužov. A viem aj ako nenávidíte všetko zlaté. Nedbám. V jednom ste sa nepomýlili. Áno, som zo zlata. Celý. Ale mal by som pre vás jednu ponuku. Nemáte veľa čau na rozmyslenie. Budete súhlasiť alebo nie, kompromis nejestvuje."

Muž na okamih prestal hovoriť, ale Ephraim G. Wattger vyčkával. Neprerušoval ho. O chvíľu neznámy pokračoval.

"Prejdem teda rovno k veci. Ja som Zlatý muž. Budem teda, ak budete súhlasiť, vaša jediná zlatá socha. Viem, že niekedy váhate so svojimi rozhodnutiami, lebo nechcete nikomu ublížiť. Nemusíte ma umiestniť na tak viditeľné miesto, ale chcem vám vaše rozhodovanie uľahčiť. Kto má Zlatého muža, rozhoduje sa vždy správne a najmä spravodlivo. Ak by ste sa totiž dopustili jedného jediného nespravodlivého rozhodnutia, prišli by ste ihneď o všetko. Budem síce socha, nejem, nepijem, stojím iba na svojom podstavci, ale ak by ste niekedy váhali so svojím rozhodnutím, prídete za mnou a ja prikývnem. Ak neprikývnem, vaše rozhodnutie je mylné."

Chvíľu na seba pozerali. Napokon Edgar G. Wattger prikývol.

"Dobre, súhlasím."

CHODBA

Alan A. Alen nazýval sám seba pyramídológom. Vedel, že taká špecializácia nejestvuje, ale on sa zaujímal o všetky pyramídy, nech boli kdekoľvek na svete. A o všetkých vedel všetko. Aspoň všetko dostupné. Ak sa niekde objavila nejaká nová publikácia o pyramídach, a to už v hocijakom jazyku a hocikde na svete, hneď ju musel mať a vedel o tom, že vyšla. Ak vyšla v nejakom jazyku ktorému nerozumel, mal toľko ochotných známych, že mu ju čím skôr preložili. Sám bol hrdý na to a rád sa tým vystatoval, že nejestvuje na svete nič, čo by sa aj len podobalo na pyramídu, kdeby ešte nebol. A hoci sa tým často vystatoval, nebolo to vlastne ani vystatovanie, lebo bola to pravda. Bol pri všetkých pyramídach, ktoré kde na svete jestvovali. A ak sa to dalo, bol aj v ich vnútrach. Ak sa však hocikde na svete objavila hoci aj len zmienka, že sa niekde objavilo niečo, čo sa svojím tvarom alebo snáď účelom podobalo na pyramídu, určite tam bol medzi prvými. Ale v jeho mysli skrslo zvláštne odhodlanie. Bol presvedčený, že jestvuje akási Kráľovná pyramíd, akási Matka všetkých pyramíd niekde na svete a že je to v oblasti, kde ešte nikdy nik žiadnu pyramídu nevidel. Vedel, že také oblasti jestvujú, hoci už takmer všetko bolo zmapované a sfotografované či už pre topografické účely alebo z nejakých strategicky dôležitých dôvodov. Nikdy sa nikomu s touto myšlienkou nezdôveroval, ale ak bola reč o nejakej pyramíde, o nejakej novoobjavenej pyramíde, vždy sa len zhovievavo alebo akosi tajomne usmieval. Vedel svoje. Vedel, že to môže byť hocikedy len humbug, ale on tam ísť musel. A tí, ktorí mu to povedali vedeli, že tam pôjde. Snáď ho tam aj chceli mať, ale vedeli nech už išli po čomkoľvek, že on im v tom zavadzať nebude a ani o tom nebude nikde rozprávať. Jeho zaujímali pyramídy len z čisto vedeckého hľadiska. Mnohí sa presvedčili, že ak v novoobjavených pyramídach niečo našli, ak to oni sami nechceli, ešte dodnes nik nevedel čo tam našli. On o tom rozhodne nepovedal nikomu. Nebál sa nikoho z nich. Nepovažoval ich za svojich priateľov, skôr za akýchsi zlatokopov, za akýchsi hľadačov pokladov, ale to mu neprekážalo. Jeho povesť bola natoľko dokonalá, že ho poznal celý svet. Ak nie laický svet, tak odborníci určite. V každom prípade ho poznali tí, čo ho mali poznať. A ak niekto z nich požadoval nejaký finančný príspevok, rád ho poskytol, nech už bol v hocijakej výške. Vykompenzoval si to tým pohľadom na novoobjavenú pyramídu a bol ešte spokojnejší, ak mohol zostúpiť do jej útrob. Na druhej strane si bol vedomý, že ak by sa mu niekedy niečo stalo, nik by kvôli nemu neorganizoval žiadnu záchrannú výpravu a možno aj podaktorí, ktorých tajomstvá poznal, by si aj oddýchli. Ale to ho netrápilo. Neprekvapilo ho, že dnes ho navštívil akýsi domorodec. Skôr ho prekvapilo, že tak perfektne ovládal angličtinu. Neznámy muž spustil:

"Viem, čo hľadáte a viem, kde to nájdete."

Alan naňho pozeral a vyčkával. Vedel, že pri takýchto správach musí byť trpezlivý. Nepohol ani len brvou. Chvíľu mlčali. O chvíľu muž pokračoval: 

"Ak ma teraz budete nasledovať, možno sa nikdy nevrátite, ale dospejete ku svojmu cieľu. Som totiž strážcom Matky pyramíd."

Alan A. Alen nezareagoval nijako prudko, hoci ho trocha prekvapilo, že tento muž používa termín, o ktorom bol presvedčený, že ho vymyslel len on sám. Iba prikývol. Muž povstal.

"Tak potom ma prosím, nasledujte!"

Muž ho doviedol k akejsi rieke a odkryl čln, ukrytý v rákoši. Gestom ho vyzval, aby nastúpil do člna. Alan A. Alen si nasadol. Muž s dlhou palicou sa odpichol od brehu. Ak by si Alan chcel zapamätať všetky odbočenia do ďalších ramien tejto rieky, určite by to nedokázal, ale mal dojem, že tento muž ho vodí nejako dookola a že to čo hľadajú, musí byť niekde blízko. Zrejme mu však chcel sťažiť orientáciu a vozil ho po všetkých meandroch, odbočkách a ramenách rieky až do zotmenia. Až potom vyrazil niekde priamo a v prudkom uhle odbočil niekde doprava. Musel túto rieku veľmi dobre poznať, lebo vedel kde všade dočiahne tou dlhou palicou a počas celej plavby nielenže neprehovoril, ale ani len nepohol brvou. Alan A. Alen bol k nemu obrátený chrbtom, ale o to bol viac prekvapený, že keď pristáli, zbadal pred sebou neďaleko od brehu ukrytú v hustom veľmi vysokom rákosí nádhernú pyramídu. Ešte viac ho však prekvapilo, že na vrcholci tej pyramídy planul vysoký oheň. Pozrel na svojho sprievodcu.

"Nie je ten plameň nebezpečný? Nemôžu ho zbadať aj iní ľudia?"

Neznámy muž zakrútil hlavou.

"Nemôžu. Nik sem nechodí. Sme veľmi ďaleko od všetkej civilizácie."

"Ale mohli by ho objaviť letecky alebo snáď z nejakej družice." - oponoval Alan.

"Pochybujem,. Ten plameň je tu iba raz za rok. A iba na jednu hodinu. Aby umožnil moje pristátie. Vtedy môžem vstúpiť do pyramídy. Inokedy by sa nik do pyramídy nedostal."

Alan A. Alen naňho prekvapene pozrel. Neznámy muž mu však iba pokývol, aby ho nasledoval. Priviedol ho k bohato zakvitnutému kríku, ktorý akoby sem ani len nepatril. Okolitý porast bol totiž dosť sporý. Presne v jeho strede rozhrnul konáriky. Pred nimi sa objavila dosť široká chodba. Vstúpili do nej. Chodba bola dlhá, ale hoci nikde nebolo badať žiadne osvetlenie, osvetlená bola. Aspoň natoľko, že by sa v nej určite nik nepotkol. Vlastne tu ani nebol rozdiel medzi svetlom vonku a tunajším svetlom. Ale to si ani Alan A. Alen neuvedomoval. Nasledoval iba svojho zvláštneho sprievodcu. Vôbec nevedel, ako dlho idú. Nebol na to zvedavý. Nechcel iba stratiť svojho sprievodcu. Nebol si totiž istý, že by sa sám dostal opäť von, ak by to potreboval. V skutočnosti však dorazili až po dlhom čase do akejsi kobky. Na malej zlatej vyvýšenej plošine na zvláštnom tróne sedela akási starena. Alana vôbec neprekvapilo, že ho oslovila po anglicky. Skôr ho prekvapilo, že ho poznala.

"Alan A. Alen, ak sa nemýlim." - povedala konverzačným tónom.

Povstala a podávala mu ruku. 

"Vitaj. Konečne si našiel, čo si hľadal. Ja som Matka pyramíd. Nepýtaj sa ma na vek a to nielen preto, že sa nepatrí pýtať na to ženy, ale aj preto, že to vlastne ani sama neviem. Máš však moju dôveru a ako dlho jej budeš užívať, je len na tebe. Sú na svete ešte pyramídy o ktorých nik nevie. Ak sa pozorne pozrieš, vlastne táto miestnosť ani nie je štvorcová, ako by sa ti mohlo na prvý pohľad zdať. Je zložená z kamenných dosiek. Každá z nich je vchodom do jej chodby. A každou touto chodbou sa dostaneš do jedného systému pyramíd. A z nej potom môžeš aj všetky odspodu navštíviť. Nie všade sa dostaneš na povrch. Ale všetky pyramídy sveta sú prepojené. Hlboko pod zemou. Tak hlboko, že sa do týchto chodieb ešte nikdy nik nedostal. Ty ich však môžeš navštíviť všetky."

Alan A. Alen sa poklonil.

"Ďakujem. Čomu môžem vďačiť za to, že si mi to umožnila, Matka pyramíd?"

"Len tomu, že si spoľahlivý pyramidológ. Iba to a nie lovec pokladov."

V DŽUNGLI

Oliver Knight nemal tú vojnu rád. Bol už vo Vietname pridlho. Písal sa rok 1969 a on ešte vždy mal dojem, že sa táto vojna vyhrať nedá a že prináša iba zbytočné obete na životoch. Ale zároveň vedel, že to nie je na ňom, či sa táto vojna vyhrá alebo prehrá. Vedel, že nik neverí v úspech tejto vojny, ale bolo mu jasné, že sa jedná o prestíž. Ale o prestíž len tých hore. On jej mal už plné zuby, bol by najradšej, ak by sa z nej mohol nejako vyvliecť. Nevedel však, ako. Ten deň mali za úlohu dobyť tú dedinu. Nikdy sa nenaučil po vietnamsky a názvy všetkých tých dedín na ktoré už tu v džungli zaútočili sa mu miešali dokopy a plietli. Ak by sa ho niekto spýtal na ktorú dedinu má byť vedený útok, poslal by každého spýtať sa na štáb, lebo tam majú mapy. On iba vedel, že tá dedina je kdesi vpredu pred nimi. Ale to ho až tak netrápilo. Bol by najradšej, ak by celá táto vojna bola už za nimi. Vedel, že raz sa to skončí ako napokon každá vojna a už vôbec sa nestaral o to, či ju vyhrajú alebo prehrajú. Chcel iba, aby jeho vojaci ktorým velil, to prežili a mohli sa vrátiť domov, hoci aj hneď. Bol sám na čele prieskumnej hliadky. Vedel, aké nástrahy ho tu čakajú, ale veril na svoju šťastnú hviezdu. Mnohých videl padnúť, mnohých videl padnúť do pasce, ale hoci vôbec nebol zbabelý, jemu sa to všetko nejako vyhýbalo a vždy sa zo všetkého dostal so zdravou kožou. Trocha mu liezla celá tá džungľa na nervy. Bol by radšej, ak by sa táto vojna viedla, ak už sa teda musela viesť niekde, kde má človek prehľad a kde sa dá predpokladať, čo môže očakávať. Ale táto vojna si vybrala obete na ľudských životoch práve tam, kde to on nečakal. Bolo už len málo tých s ktorými začínal, s ktorými do toho išiel po prvý raz. Nemal ani tak strach sám o seba. Už sa ho dávno zbavil. Keď rozhrnul liany, zbadal pred sebou akýsi spustnutý dom. Aspoň tak vyzeral. Ale bola to zvláštna stavba. Nejako sem nepasovala. Aspoň tu v džungli, doposiaľ nič podobné nestretol. Tá stavba bola totiž kamenná. Zdalo sa, že sa na nej už riadne podpísal zub času. Musela byť veľmi stará. Zastal. Rozhliadol sa. Nikde nevidel ani len živáčika. Nevidel ani svojich, ani vietnamský Viet Cong, ani iného nepriateľa. Mykol plecom a ešte raz sa obzrel okolo seba. Potom rázne vykročil. Rovno k tej stavbe. Hoci bol vchod čiastočne zakrytý lianami, nezastal. Iba ich trocha odsunul nabok a vošiel. Bol prekvapený, že tu nebola tma. Bolo tu trocha príšerie, ale pripadalo mu to akoby ani len nevyšiel z džungle. Aj tam panovalo príšerie. A na to si už zvykol. Vzhliadol. Budova vlastne ani nemala strechu. To, čo z nej zostalo bolo tak deravé, že sa už ani nečudoval, že je tu také svetlo. Podišiel do jej stredu. Vlastne tu bola iba jedna miestnosť. Bola síce okrúhla, ale na jej stenách boli akési basreliéfy, ktoré z nich vystupovali. Prešiel krížom celú miestnosť. Teraz bol oproti vchodu, ale neobzrel sa. Zaujali ho tie basreliéfy na stene, pred ktorou teraz stál. Tí ľudia tu vôbec nepripadali ako Vietnamci. A potom si to uvedomil. Boli to Američania. Pomaly kráčal dookola celej stavby a pozeral si jednu tvár za druhou. Spoznal tam aj tých, ktorých už dávno oplakal. Tých, ktorí s ním boli na začiatku tejto vojny a niekde padli. Tam, kde on prežil. Akoby zázrakom. Niektorých z tých ktorých spoznal sa aj dotkol, ale bol si istý, že je to iba opracovaný kameň. Pospiatky ustúpil do stredu miestnosti a odtiaľ sa pomaly pozeral okolo seba. Nepočítal ich. Iba akoby sa chcel presvedčiť, že sú tu všetci. Všetky obete vietnamskej vojny. Zrazu ho cez deravú strechu ožiaril kužeľ svetla. Bol zameraný priamo naňho. Vzhliadol. Napadlo ho, či ho nezamerali jeho vlastní ľudia. Nik tam však nebol. Iba ten kužeľ svetla. Ten zvláštny lúč, čo ho držal v šachu. Odnikiaľ sa ozval hlas. Hlas niekoho, koho dobre poznal ale nevedel si vybaviť, kto to k nemu hovorí. Započúval sa. Bol to preňho šok. Uvedomil si totiž, že ten hlas počuje iba vo svojej hlave. Nik tu nebol. A nik k nemu nehovoril.

"Máš už dosť tej vojny? A chceš z nej preč?" 

Neodpovedal. Rozmýšľal, čo by mal odpovedať. Rozmýšľal, ako sa má zachovať. Nemo prikývol.

"Zoberiem ťa z nej, ale na nič sa nebudeš pamätať."

TRI STĹPY

James Loclite vedel, že už to lietadlo neudrží v kurze, ktorý si stanovil. Vedel, že čoskoro bude musieť počítať s najhorším. Vedel, že pristáť v amazonskej džungli vyžaduje nielen zručnosť, ale aj poriadnu dávku šťastia. A k tomuto šťastiu bolo treba prirátať aj vhodný terén, nejakú čistinku alebo pobrežie rieky, kde by porast nebol taký hustý. Vedel však, že na to nie je čas. Vedel, že sa musí pokúsiť pristáť, nech už sa stane čokoľvek, ale vedel, že nádej na prežitie je pramalá. Rozmýšľal, či to má niekomu povedať, alebo si to radšej nechať pre seba. Nevedel však, ako tí ľudia ktorých mal na palube zareagujú. So svojimi pasažiermi mal zväčša negatívne skúsenosti. Bol charterovým pilotom a vozieval len tých, čo najlepšie zaplatili. A keďže mu dobre zaplatili, lebo každý ho považoval za najlepšieho pilota, a to nielen tejto spoločnosti, čerta sa staral o to kde chcú ísť. Jeho úlohou bolo iba dopraviť ich na miesto určenia. Čo najpohodlnejšie a čo najbezpečnejšie. Cez obličaj mu preletel náznak úsmevu. Trpkého úsmevu. Nevedel, ako sa toto dobrodružstvo tentoraz skončí, ale priveľmi ružovo to nevidel. Vedel odhadnúť situáciu a tak vedel, že hoci svoje lietadlo pred odletom najmenej sto razy do všetkých najmenších podrobností kontroloval, teraz nastáva okamih rozhodnutia. Tešilo ho, že ho síce každý považoval za najlepšieho pilota, ktorého bolo možné charterovať ale vedel, že teraz je všetkému koniec. Avšak oznámiť im to nechcel. Mal obavy, že by títo zhýčkaní ľudia spanikárili a znemožnili by mu to už aj tak nemožné pristátie. Chápal však, že sa o to pristátie pokúsiť musí. Stoj čo stoj. Vždy bolo lepšie pokúsiť sa o pristátie, ako zapikovať niekde do neprebádaného pralesa. Na okamih sa mu zazdalo, že pred sebou zbadal malú čistinku. Zamieril si to k nej. Motory čudne zarevali a zrazu sa rútil smerom dole.

"Pekne pikujem." - prebehlo mu mysľou.

Ešte šťastie, že nik z cestujúcich sa už nestačil na nič opýtať. Náraz bol tvrdý. Ešte cítil, že ho niekto chytil za ruku, ale už sa nestačil obzrieť, kto to bol. V zlomku sekundy si ešte uvedomil, že lietadlo explodovalo a on letí. A vo vzduchu ho niekto držal za ruku. Zavrel oči, keď zapikoval a ešte vždy sa ich bál otvoriť. Aj tento náraz bol tvrdý. Dopadol. Teraz už však nevedel o ničom. Stratil vedomie. Sám nevedel, ako dlho to trvalo kým sa prebral, ale keď sa prebral zistil, že má ruky a nohy priviazané k niečomu chladnému. Otvoril oči. Bez toho, aby otočil hlavou, opatrne sa rozhliadol. Nevedel, prečo sa zachránil práve on a tie dve ženy, jeho pasažierky. Matka a dcéra. Otca nikde nevidel. Dovtípil sa, že zrejme zomrel. A tí, čo ich sem priviazali, zrejme o mŕtvych nemali záujem. Opatrne sa pozrel ešte raz. Bol medzi matkou a dcérou a boli tu iba tri kamenné stĺpy. Každý z nich bol rozkročený a každý z nich mal starostlivo priviazané nohy ku svojmu stĺpu. Každú ale zvlášť. Ruky mali všetci zopnuté a priviazané k stĺpu odzadu. Opatrne pootočil hlavu. Nikde však nikoho iného nezbadal. Boli tu iba oni traja. Priviazaní ku kamenným stĺpom. Lepšie sa prizrel stĺpom. Boli na nich jemné ryhy šikmo odvrchu až dole. Ináč na nich žiaden iný ornament nebol. Otočil hlavu k matke, potom k dcére. Zdalo sa, že obidve spia. Obzrel sa okolo seba. Teraz už bez obáv, že by ho niekto mohol zbadať. Bol na čistinke, kde chcel pristáť. Po lietadle však nikde ani len pamiatky. A zrazu sa celá čistinka rozsvietila. Tak ho to oslnilo, že musel privrieť oči. Stačil však ešte zbadať, že teraz už aj obidve ženy majú otvorené oči a s úžasom sa prizerajú tomu, čo sa na čistinke dialo. Zrazu bola plná ľudí. Zdalo sa, že padajú z neba. Neustále ich pribúdalo. A všetci pozerali smerom k nim. Zdalo sa, že sa im klaňajú alebo ich uctievajú. Koria sa im ako nejakému božstvu. S úžasom sledoval, že sa obidve ženy pohli. Aj so stĺpmi. Smerom k davu. Zamrvil sa. Jeho stĺp však väzel pevne v zemi. Putá na rukách aj nohách žien povolili. Obidve roztiahli ruky. Prekvapene na ne pozeral. To, čo mali na sebe sa stratilo a v zlomku sekundy boli oblečené tak, ako všetci v dave. Pripomínalo to akési indiánske šaty alebo nejaké dlhé splývavé pončo. A s ešte väčším prekvapením sledoval, že obidve ženy k davu prehovorili. Obidve naraz a obidve to isté. V jazyku, z ktorého nerozumel ani len jedinému slovu a ktorý mu znel tak čudne, že si bol istý, že ho ešte nikdy v živote nepočul. Iba sa nemo prizeral. Keď ženy dohovorili, pocítil, že aj jeho putá povolili. V tom okamihu sa obidve ženy k nemu obrátili. Aj teraz hovorili v tom čudnom hrdelnom jazyku, ale teraz im rozumel. Každučičké jedno slovíčko. Uvedomil si, že asi musí vyzerať dosť nemiestne, že na nich tak zíza. Pousmial sa a vztiahol ruky k nebesiam aj on. Dcéra rozprávala v súzvuku so svojou matkou:

"Áno, sme vaši Bohovia, ktorí k vám zostúpili z nebies, aby zúčtovali s nespravodlivými a vydvihli spravodlivých. Sme váš trojjediný Boh."

ZÁMOK

Ten žúr sa asi nemal konať. Každému sa páčil, ale každý sa aj zháčil, keď odbila polnoc. Všetka zábava ustala a všetko zhaslo. Iba v hlave stola sedel akýsi starec. Mlčal. A bol smrteľne bledý. Akoby bol len ožiarený mesiacom. Vyčkával. Zrejme čakal, až sa všetci budú pozerať iba naňho. Až potom povstal. Roztiahol ruky a prehovoril hlasom tak trasľavým, ale zároveň chrapľavým, že všetkým spôsobil zimomriavky.

"Ste v mojom kaštieli. Už tu dávno nebývam. Zomrel som už pred tristo rokmi, ale videl som, že sa náramne dobre bavíte, a to ma znepokojilo natoľko, že som sa rozhodol niečo vám ukázať a všetkých vás žiadam, aby ste ma nasledovali."

Ukázal kdesi do rohu. Teraz ten istý mesačný prísvit osvetľoval rám malých dverí, o ktorých doposiaľ asi nik nevedel, že tam sú. Pobral sa k nim. Bez slov ho nasledovali. Keď nimi prešiel posledný z nich, dvere sa s buchotom zavreli. Snáď všetci sa obzreli, ale starec ich svojím chrapľavým a trasľavým hlasom upozorňoval:

"Toho si nevšímajte. Teraz ste mojimi hosťami. Teraz ste na mojom žúre. Ale nasledujte ma!"

Nepridal ani prosím, zrejme to mal byť rozkaz. Onedlho sa ocitli v rozsiahlej sále. Znela v nej tlmená hudba a všetci tancovali. Dámy aj páni mali vysoké parochne a jemné šaty plné čipiek.

"Ste zvaní. Buďte mojimi hosťami. Každý z vás musí medzi tancujúcimi vybrať partnera alebo partnerku a každý z vás si musí s nami aspoň chvíľu zatancovať. Napodobňujte pohyby svojho partnera a budete vítaní."

Zábava bola v plnom prúde a tí zhora sa skutočne do tancov zapájali. Znela gavotta aj menuet, nič však modernejšie. Zaznel gong. Ten starec sedel teraz na akomsi vetchom kresle, ktoré pripomínalo snáď kedysi honosný trón. Zatlieskal a povstal. Zábava sa prerušila.

DUCH BEZ OBLIČAJA

Albin Jonathan nikdy neveril na duchov. Ak náhodou na to prišla reč, vždy sa smial a tvrdil, že príbehom ktoré si vymysleli ľudia, neverí. Takisto tvrdil, že neverí na bytosti, ktoré si vymysleli ľudia. Bola to náhoda, že jeho prastará mama zomrela. Ani si nepamätal, že má nejakú prastarú mamu. A tá si práve spomenula, že Albin Jonathan je jej jediný žijúci príbuzný, a tak mu pred smrťou odkázala svoj dom. Albin Jonathan tým zrovna nadšený nebol, ale predsa len sa rozhodol, že si ho cez víkend pôjde pozrieť. Keď pred ním zastal a vystúpil z auta, chvíľu na ten dom pozeral. Nebol schátralý, ale bol naozaj starobylý. Albin Jonathan sa pokúšal odhadnúť, koľko storočí ten dom asi môže mať, ale nejako sa mu to nedarilo. Zdalo sa mu, že na tom dome sa architekt veľmi navyčíňal, lebo mu pripadalo, že sú tu využité snáď všetky architektonické štýly, ktoré poznal. Bola tu síce ešte jedna možnosť, že niekto ten dom zakaždým dostavoval, ale tú ihneď zavrhol. Zdalo sa mu to málo pravdepodobné. Pozeral na ten dom hodnú chvíľu kým sa odvážil doň vstúpiť. Vzal za kľučku. Nebolo zamknuté. Vstúpil. Ocitol sa v priestornej hale, v ktorej ľavom rohu bolo točité schodisko, ktoré bolo asi jediným prístupom do miestností, ktoré sa nachádzali hore. Posadil sa na široký gauč a pozeral na tie točivé schody. Ešte vždy váhal. Napokon povstal a vybral sa k tým točivým schodom. S hlavou sklonenou zastal pri ich začiatku. Pozrel hore. Dlaňou udrel o hranaté ukončenie zábradlia a začal po nich stúpať. Keď vystúpil schody, zastal. Opäť sa rozhliadol. Nič zvláštne ho nezaujalo. Dom dýchal stáročiami, ale Albin Jonathan ešte vždy nevedel, čo si s týmto domom počne. Vstúpil do prvých dverí. Aj táto miestnosť bola starobylo zariadená. Albin Jonathan odhadoval, že všetok nábytok v tejto izbe musel mať najmenej tristo rokov. Bolo však na ňom vidno, že je dobre udržiavaný. Podišiel k obloku. Pozrel von. Až teraz si uvedomil, že hoci je tento dom situovaný na vŕšku, nikde okolo žiaden iný dom nie je. Máličko ho to zarazilo, ale napadlo ho, že jeho prastará mama bola asi trocha podivínska. Už si predstavoval, že v tomto dome musia byť celé kŕdle mačiek, keď sa z chodby ozvalo:

"Vitajte, pán Albin Jonathan."

Obrátil sa a kráčal ku dverám. To, čo tam zbadal ho prinútilo urobiť krok naspäť. Pri konci schodiska niekto stál. Opieral sa o ukončenie zábradlia. Ale ani to, že ten muž bol oblečený v niečom, čo pripomínalo livrej alebo akýsi odev zo stredoveku, ho nezarazilo. Zarazilo ho niečo celkom iné. Ten muž totiž vôbec nemal hlavu. A tak sa Albin Jonathan mykol ešte raz, keď ho neznámy oslovil. Jeho hlas vychádzal odnikiaľ:

"Nuž, pán Albin Jonathan, mňa sa báť nemusíte, lebo sa ma nebála ani vaša prastará mama. A v poslednom čase na vás, pán Albin Jonathan, vaša prastará mama veľmi často myslievala, hoci ak by som ju ja na vás nebol býval upozornil, ani by vlastne nevedela, že jestvujete. Vaša prastará mama vedela, že jej dni sú už zrátané a nevedela, komu by mala odkázať tento dom aj s mojou maličkosťou. Nepodceňujte kúzlo tohto domu. Bolo by dobré, ak by ste sa sem, pán Albin Jonathan, mohli presťahovať. Radil som vašej prastarej mame a vždy som jej poradil dobre. A tak mala aj vždy dosť peňazí na to, aby tento dom mohla zveľaďovať a ešte si aj dobre požiť. Ak sa nenahneváte, pán Albin Jonathan, dovoľujem si vám ponúknuť svoje služby. Nebojte sa, neobanujete. Aj vy si prídete na svoje. Časom si zvyknete aj na to, že som duchom bez hlavy. Na nič ju nepotrebujem. Hoci stále svoju hlavu hľadám, až ju raz nájdem, bude to zlé. Stratím totiž všetky svoje schopnosti."

Albin Jonathan pozeral na ducha bez hlavy trocha s obavami, ale trocha aj pobavene. Duch bez hlavy mu podával ruku:

"Tak súhlasíte?"

HLINENÉ DOMY

Alphonse Cambier bol po prvý raz v južnej Amerike. Rozhodol sa pre dovolenku vo Francúzskej Guayane vlastne iba preto, že to bola síce najvzdialenejšia destinácia ktorú u všetkých francúzskych cestovných kancelárií našiel, ale aj najlacnejšia. Bolo mu to síce jedno, ale nejako chcel zabudnúť na posledné dni. Rozišiel sa so ženou, ktorú ľúbil po celý svoj život a bez ktorej si nevedel predstaviť ani svoj budúci život. Bola to jeho prvá a jediná láska. Poznali sa od detstva a vždy si boli blízki. Ale zrazu to prišlo. Oznámila mu, že si našla iného. Povedala mu to z mosta do prosta. Bol z toho celý zronený a nevedel, čo má robiť. A tak si vzal dovolenku a odcestoval do Francúzskej Guayany. Chcel byť čo najďalej od toho všetkého. Prechádzal sa po uliciach Cayenne a zrazu ho zaujal nadpis:

" Už ste niekedy zažili naozaj romantickú dovolenku?"

Zaškeril sa, ale uvedomil si, že vlastne ešte nikdy žiadnu dovolenku nemal. Vstúpil. Zložil smiešnu sumu. Nechceli ani vedieť ako sa volá, ani vidieť žiaden doklad totožnosti. Iba mu povedali, že o hodinu odlietajú malým charterovým lietadlom. Bolo mu to celkom jedno. Súhlasil. Keď Cessna pristávala, pozeral okolo seba. Všade okolo neho boli akési hlinené stavby. Matne si uvedomoval, že ich kedysi videl na nejakej fotografii, ale v Afrike, nie v južnej Amerike. Cessna vzlietla. Nečakala naňho. Nikde nebolo ani živáčika. Domy boli usporiadané v dvoch kruhoch. Všetky boli rovnaké. Až na jeden. V strede bol jeden jediný hlinený dom. Minimálne raz tak veľký ako všetky ostatné. Pobral sa k nemu. Vošiel. Presne v strede sedela akási žena. Bolo tu príšerie, a tak na ňu až tak veľmi nevidel. Bol si však istý, že je to žena. Podišiel k nej. Keď k nej došiel, podvihla hlavu.

"Josiane!" - zvolal.

Zarazil sa.

"Čo tu robíš?" - spýtal sa jej.

Bola to tá, ktorú miloval po celý svoj život. 

"Čakám."

"Čakáš? Na koho?"

"Na teba!"

"Na mňa? Ako si vedela, že sem prídem?"

"Poznám ťa."

"A ako sa odtiaľto dostaneme?"

FOTOGRAFIE ANJELOV

Josh A. Brady bol vlastne smoliar. Nikdy nič nemal. Nikdy sa ničím nepresadil. Ale jedno vedel perfektne. Vedel fotografovať ako nik druhý na svete. Bol skrátka najlepší. Ale to si nikdy neuvedomoval. To, že mu vždy uverejnili všetky fotografie, nech ich už poslal hocikde, považoval skôr za šťastie a za to, že vždy niekde naďabil na dobrého priateľa. Nevedel, že iní na tých fotografiách zarobili obrovské peniaze. On mal ledva na živobytie a bývanie. Bol skromný. Veľa toho napokon nepotreboval. Niečo sa zatrepotalo a mihlo. Vzhliadol. A hneď to aj odfotografoval. Keď to doma vyvolal, zažil šok. Vyfotografoval človeka s krídlami. Vyfotografoval anjela. Svoju fotografiu ponúkol jednému známemu v redakcii najbližšieho časopisu. Ihneď ju od neho kúpil. Sám Josh netušil, čo rozpútal. Časopis išiel na dračku. Josh A. Brady sa vybral na to isté miesto. Tentoraz tam bolo anjelov viac. Sedeli. Všetci pozerali naňho. Jeden z nich povstal. Podával Joshovi ruku.

"Vitaj medzi nami. Si skromný, poctivý a spravodlivý. Postaráme sa o to, aby si bol aj slávny. Beda ti však, ak ti sláva stúpne do hlavy! Nás totiž uvidíš iba ty a objektív tvojho fotoaparátu. Tvojím prostredníctvom sa dostaneme na titulné stránky všetkých novín a časopisov sveta, ale nikdy sa nesmieš vzdať svojej skromnosti, spravodlivosti a čestnosti."

MÚMIE

Craig Borrow mal iba dve lásky: - amazonskú džungľu a peniaze. Nič iné ho nezaujímalo. A ak si mohol vybrať, vždy radšej volil to druhé. A keďže tá ponuka v sebe spájala obidvoje, neodolal. Ráno stál na móle pripravený. Nikdy toho so sebou nebrával veľa, ale dnes mal so sebou ešte menej, iba svoj spací vak. Ale čakal na nich už o dve hodiny skôr. Ešte pred svitaním. Keď prišli, zastali a chvíľu naňho zízali. Nik z nich nepovedal ani slovo. Keď ho jeden z nich spoznal, povedal:

"To je Craig Borrow."

Ten druhý vedľa neho prikývol a gestom vyzval Borrowa, aby ho nasledoval. Keď boli v kajute, chvíľu na seba pozerali, potom sa ten druhý rozosmial, podával mu ruku.

"Ja som Clyde Irrage. Tam v džungli si rozkazuj ako chceš, ale na lodi velím ja, to si zapamätaj."

Obidvaja prikývli. Podali si znova ruky. Keď na tretí deň dorazili k vodopádom ktoré neboli na mape, Clyde Irrage podišiel k Borrowovi:

"Ako to, že tie vodopády nie sú na mape?" 

"Nuž, v tejto časti Amazónie sa veci menia zo dňa na deň, ale tie vodopády by tu naozaj nemali byť. Nechajte tých ľudí na lodi a poďte so mnou."

Chvíľu na seba pozerali, potom Clyde Irrage prikývol. Craig Borrow ho viedol k vodopádom. Zboku.

"Sú to zvláštne vodopády. Takmer mi pripadá akoby ich niekto vytvoril iba preto, aby nám urobil prekážku v ceste."

Zastali. Za vodopádmi bol chodník, viditeľný iba zboku. Craig Borrow pozrel na Clydea Irragea:

"Ak to však chceme zistiť, musíme sa vybrať po tom chodníku."

Clyde Irrage opäť iba prikývol. Ale nasledoval ho. Ešte vždy neboli na druhom konci vodopádu, ale už boli celí mokrí. V skale bol otvor. Obidvaja zastali a obidvaja váhali. Napokon Craig Borrow mykol plecom.

"Ja tam idem. Ak vy nechcete, nemusíte, ale ak tam nepôjdete, tak tu radšej na mňa počkajte."

Clyde Irrage zakrútil hlavou.

"Idem s vami."

PEČAŤ

Thornton Ohlsen o sebe tvrdil, že dejiny Egypta pozná dokonale. Všetkých vládcov pochovaných v pyramídach mohol vysypať z malíčka hoci aj o polnoci. Poznal všetky hrobky kráľov. Poznal všetky papyrusy takmer naspamäť. Vedel ich aj prečítať. A vedel aj, ktorých z hrobiek by sa mohol ešte dopátrať, ak by ich objavil. Vedel totiž presne, ktoré hrobky, ktoré mená kráľov z každej dynastie tu chýbajú. A nepochyboval, že každý z tých ktorí tu chýbali, svoju hrobku niekde mal. Každý ho tu poznal, ale každý ho považoval za blázna. Snáď okrem vykrádačov hrobiek, ktorí sa ho držali ani kliešte, lebo šípili korisť. Tí jediní verili, že ešte vždy nejakú tú neobjavenú hrobku so zlatým sarkofágom a kopou vecičiek, ktoré sa dajú dobre speňažiť. On sa nad nimi usmieval. Nebál sa ich. Vedel, že mu neublížia. Vedel, že ho potrebujú, aby ich doviedol k ich pokladom. Jeho však zaujímala história, nie poklady. Chcel nájsť chýbajúce diery v histórii, ako tomu on hovoril. Ale bol si istý, ak by sa mu niečo prihodilo, boli by to práve oni, kto by mu pomohli. Bola to trocha zvrátená logika ale vedel, že oni si uvedomujú, že ho potrebujú. Možno viac ako on ich. Dnes bol v oblasti, ktorá ho lákala už dávnejšie, ale nikdy sa tam ešte nepobral. Ostatné lokality mu pripadali atraktívnejšie, sľubnejšie, ale dnes bol v dobrom rozmare, a tak sa pobral tam. Mal na také veci dobrý ňuch. Nelákalo ho to na to miesto snáď aj preto, že sa mu zdalo až priveľmi zarastené na to, aby mohlo skrývať nejaké tajomstvá. Zastal na mieste, kde bol iba piesok. Pozeral sa pozorne okolo svojich nôh. Nevidel tu ani žiadnu rastlinku či živého chrobáka. Zem sa pohla. Niekde padal. Zavrel oči, aby mu do nich nenapadal piesok. Dopadol. Otvoril oči. Zdalo sa, akoby niečo zmiernilo jeho dopad. Nebol to prudký náraz. Dopadol na niečo mäkké a hebké. Ani nemusel odpérovať pád nohami. Rozhliadol sa. Jeho oči si rýchlo privykli na príšerie, ktoré tu panovalo. Užasol. Takéto hrobky do Egypta nepatrili! Aspoň ich nikde zatiaľ nevidel. Na akýchsi drevených krížoch tu boli pribití muži. Azda to neboli stratení faraóni? Podišiel k nim. Išiel od jedného k druhému. Hoci boli na krížoch, neboli k nim pribití. Boli k nim priviazaní. Koženými motúzmi na skrížených nohách a na rozpažených rukách. Ale to ho nezaujalo. Každá z tých osôb mala čelo priviazanú koženým motúzom - pečaťou. Zakrútil nad tým hlavou. Podarilo sa mu dostať k jednej pečati bližšie. Bol na nej zvláštny znak. Trocha pripomínal grécku lambdu. Mak tri nožičky, jednu vztýčenú hore a dve akoby rozkročené. Opäť nad tým zakrútil hlavou. Ešte nikdy v živote nič také nevidel. Niečo sa dotklo jeho pleca. Prudko sa obrátil. Pozeral na akéhosi starca. Mal naozaj biele vlasy. Musel to byť riadny kmeť. Ale jeho obličaj vyžarovala múdrosť. O to viac ho prekvapilo, keď ho oslovil v jeho materčine. Mykol sa.

"Vitaj medzi nami. Pozri hore!"

"Nič nevidím."

"Ani nemôžeš, Thornton Ohlsen. Si posledný z vyvolených. Čoskoro budeš aj ty na kríži. S pečaťou. Budeš ako oni. Nebudeš ani spať ani bdieť. Nebudeš múmia. Budeš žiť, ale nebudeš o tom vedieť. Budeš iba čakať. Čakať na ten deň, ktorý sa už blíži."

STARÁ BAŇA

Joaquín Velásquez mal rád túto časť Mexika. Miloval jej pralesy aj legendy. Nepachtil sa za bohatstvom. Sám mal dosť. Keď vošiel do dedinskej reštaurácie, trocha ho zarazilo, že tu boli ako hostia iba Indiáni, ale nevadilo mu to. Iba trocha spozornel. Rozprávali sa svojím jazykom, ale tí Indiáni nemohli tušiť, že ho ovláda aj on. Zbadali to až vtedy, keď si chcel objednať niečo na pitie. Všetky zraky sa zrazu upli naňho. Joaquín Velásquez sa k nim obrátil a vystrel pred seba ruky akoby na obranu.

"Ach nie, nebojte sa, ja nie som nejaký hľadač pokladov, ktorý zneuctieva vaše zvyky a posvätné miesta. Mám jednoducho vašu krajinu rád. A ak potrebujete nejakú pomoc, rád vám pomôžem."

V krčme nastal šum. Všetkému síce nerozumel, lebo Indiáni rozprávali jeden cez druhého a to najdôležitejšie si len šuškali, ale pochopil, že sa jedná o akúsi starú baňu. Napokon sa naňho obrátil krčmár.

"Pokiaľ sme dobre rozumeli, ponúkali ste nám pomoc, cudzinec. Ak chcete svojmu slovu dostáť, niečo by sme možno pre vás mali."

Joaquín Velásquez pomaly prikývol.

"Tak von s tým. A ty krčmár, zatiaľ obslúž každého tým čo chce."

Položil na stôl bankovku vysokej hodnoty. Indiáni posunuli dopredu jedného z nich, ktorý sa postavil pred Joaquína a spustil.

"Kúpil som starú baňu. Lacno. Ale nič v nej nie je. Všetko je už vyťažené. Chceš ju odo mňa kúpiť naspäť?"

Joaquín Velásquez naňho chvíľu pozeral, napokon prikývol.

"Kúpim ju od teba, ale mám jednu podmienku. Hneď teraz pôjdeš so mnou. Ak chce ísť ešte niekto, nedbám. Chcem si ju iba pozrieť."

Indián sa obrátil k ostatným v krčme a povedal im niečo, čomu nerozumel ani Joaquín Velásquez. Zdalo sa mu, že je to v kečuánčine. O chvíľu už vstupovali do bane. Bola to vlastne iba jedna štôlňa, neustále sa zvažujúca smerom dole. Indián ho viedol s pochodňou v ruke. Joaquín Velásquez zvieral druhú a nasledoval ho. Keď išli asi hodinu, zastali. Štôlňa sa tu končila. Pred nimi bola stena. Joaquín pristúpil ku stene a opatrne ju rukou chvíľu hladkal. Podarilo sa mu odstrániť nános času a zrazu bol pred nimi akýsi indiánsky reliéf.

"Vieš to prečítať?" - spýtal sa Indiána.

Indián prikývol.

"Toto je vstup do našej ríše. Kto ho nájde, je naším vyvoleným vládcom."

Joaquín Velásquez prešiel pochodňou celý reliéf. V jeho strede ho zaujal akýsi výstupok o ktorom sa mu zdalo, že tam nepatrí. Stlačil ho. Reliéf sa odsunul. Objavil sa dostatočne veľký otvor na to, aby doňho mohli vojsť. Joaquín Velásquez pozrel na Indiána.

"Teraz už je neskoro. Mal si zobrať so sebou svojich kamarátov. Ak chceš, vojdi so mnou." 

Indián prikývol. Prvý vstúpil Joaquín Velásquez, po ňom Indián. Na okamih zastali a pozerali späť do otvoru. Reliéf sa zasunul naspäť. Presne zapadol. Pozreli jeden na druhého a mykli plecom. Joaquín Velásquez vykročil prvý. Indián išiel za ním. Ocitli sa pri prvej zákrute doľava a hneď doprava. Pred nimi zízal veľký otvor. Vyšli von. Boli na rozsiahlej lúke. Kráčal k nim akýsi sprievod. Niesol obradné rúcha pre obidvoch. Keď k nim dospeli, obidvoch ich prezliekli. Až vtedy vystúpil z davu akýsi muž, dekorovaný bohato perím. Poklonil sa im.

"Včera som sa rozprával s Quetzalcoatlom. Som tu najvyšším kňazom. Už sme obetovali na vrchole pyramídy. Ste našimi vládcami. Novým vládcom, Joaquín Velásquez, si ty."

Potom sa obrátil k Indiánovi:

DELFÍNÍ OSTROV

ŠKRIATOK

Wilbur Kent bol presvedčený, že po smrti jeho ženy ho už nemôže nič prekvapiť a ani sa stať niečo ešte horšie. Mal ju nesmierne rád a plne si uvedomoval, že je pravda ak sa hovorí, že manželka sa po čase začína podobať na svojho muža a muž zasa na svoju manželku. Plne sa stotožňoval s myšlienkou, že vždy boli jedno telo a jedna duša. Hoci aj medzi nimi to občas zahrmelo, vedel, že keď ju stratil, tak vlastne prišiel o všetko čo mal a čo si kedy vydobyl. Trávil teraz veľa času na cintoríne. Bola to len číra náhoda, že práve pri jej hrobe bola lavička. Zízal na jej hrob a rozmýšľal. Sám si nahováral, že sa s ňou týmto spôsobom rozpráva, hoci mu nikdy neodpovedala. Ale on bol presvedčený. že ho počuje, hoci je mŕtva. Dnes však na tej lavičke niekto sedel. Sprvoti ho nezbadal. Bol až neprirodzene malý. Keď dospel ku svojej lavičke, zastal. Chvíľu zízali jeden na druhého. Malý človiečik ho gestom vyzval, aby si sadol vedľa neho. Wilbur Kent si sadol, ale dal bedlivý pozor na to, aby malému človiečikovi nejako neublížil. Opäť zízali jeden na druhého. Wilbur Kent chcel niečo povedať, ale ten malý človiečik ho opäť gestom ruky zahriakol, a tak mlčal. Čakal, čo sa bude diať. Až po dlhom čase malý človiečik spokojne prikývol. Obrátil sa na Wilbura Kenta.

"Teraz už môžeme. Ak by sme začali skôr, všetko by si len pokazil, Kent."

Skúmavo naňho pozrel.

"Kto si?" - dostal stiesnene zo seba Wilbur Kent a vzápätí dodával:

"Chceš niečo? Potrebuješ niečo?"

Malý človiečik naňho pozrel zvedavo, potom akoby pre seba prikývol a začal hovoriť:

"Nuž, som vlastne škriatok. Ale som aj kráľ. Som kráľom Ríše mŕtvych. A myslím, že skôr ti môžem pomôcť ja, ako ty mne."

Na okamih sa zarazil. Wilbur Kent poznamenal:

"Nuž, neviem čo ty môžeš odo mňa potrebovať, ale ja mám obavy, že nemám nič čo by som ti mohol dať. Všetko čo som mal, odišlo s mojou ženou. A tá leží v hrobe." - ukázal smerom tam.

Škriatok prikývol.

"Ale to ja predsa viem. Predsa ti v niečom môžem pomôcť. Ak nič nenamietaš proti tomu, že navštíviš moju ríšu, možno ti budem vedieť pomôcť, ale musíš mi podať ruku."

Wilbur Kent naňho ešte okamih pozeral, ale potom mu ruku podal. Opatrne, aby mu nejako neublížil. Všetko sa s nimi zatočilo a Wilburovi Kentovi sa zdalo, že niekde padajú. Nič však okolo seba nevidel. Iba tmu. Niekde pristáli.

"Pozri pred seba!" - prikázal mu škriatok.

Wilbur Kent pozrel pred seba. Pri stole v malej miestnosti sedela akási žena. Bola k nemu obrátená chrbtom. Ale Wilbur Kent si vedel, že by tú ženu spoznal medzi všetkými na celom svete. Pozrel na škriatka:

"Ale veď to je moja žena!"

Škriatok prikývol.

DIEVČATKÁ

Lívia sa obrátila na svoju dcéru Lýdiu:

"Lýdia, otec ma poslal do pivnice po víno. Poď so mnou, prosím ťa."

"Ty sa bojíš ísť do pivnice sama? Veď sme tam chodili vari tisíc razy!"

Lívia pokrútila hlavou.

"Ja sa nebojím, ale teraz je to niečo iné. Niekto tam je."

"Kto? Ako by sa tam dostal? To by musel ísť cez kuchyňu a v tej vždy niekto je."

"Nie, tie asi nedošli cez kuchyňu."

"Tie? Ono ich je viac?"

"Sú dve. Dve priesvitné dievčatká."

Lýdia sa zasmiala. Chytila Líviu za ruku a povedala:

"Tak poď, ty strašpytel."

Schádzali spolu dole schodmi do pivnice. Lívia jej hovorila:

"Ale tie dve dievčatká nie sú pri sudoch s vínom. Sú na druhej strane. Pri studni."

OKULIARE

Keď vstúpil Rudolph Nachinski do svojej kancelárie v ten deň, zaujali ho na stole okuliare. Nebol si vedomý, že by ich tam bol býval deň predtým nechal. Stlačil gombík intercomu a povedal:

"Tu Rudolph Nachinski. Ak bol niekto z vás v mojej kancelárii, dajte mi to prosím vedieť. Niekto si tu zabudol okuliare a ja by som ich chcel vrátiť. Ďakujem."

Čakal celé doobedie, ale nik sa neprihlásil. Zavolal na vrátnicu:

"Tu Rudolph Nachinski. Odkedy ste v službe?"

Vrátnik na okamih zaváhal, ale napokon sa priznal:

"Som tu od včerajška od obeda. Zobral som aj dneskajšiu doobedňajšiu službu, lebo kolega za mňa zasa zoberie ďalšiu."

"Kto mal teda kľúče od mojej kancelárie, odkedy som včera odišiel? Bol tu niekto?"

Vrátnik sa opäť na okamih zarazil. Napokon povedal: "Som si istý, že vo vašej kancelárii nik nebol. Tie kľúče ste si dnes ráno vyzdvihli až zasa vy."

"Ďakujem."

KATEDRÁLA

NÁVŠTEVA

Eugene Craddock chcel ísť ten večer skoro spať. Chystal sa práve uľahnúť, keď sa ozvalo zaklopanie. Zvláštne zaklopanie. Ako keď narazí kov na drevo. Začudoval sa, prečo návšteva nezazvonila, ale potom si povedal, že možno prepočul zvonček, a tak opäť vstal a pobral sa ku dverám. Nezaváhal ani len na okamih. Nikoho sa nebál. Ale ani nikoho nečakal. Otvoril. Za dverami stála Smrť s kosou. Trocha prekvapene na ňu pozrel.

"Už prišiel môj čas?" - spýtal sa viac pobavene ako vystrašene.

Smrť zakrútila hlavou.

"To zrovna nie, ale nudím sa. Nemám sa s kým pohrať."

"Ohó!" - bránil sa Eugene Craddock.

"O takú zábavu zrovna dva razy nestojím."

"Nuž Eugene viem, že sa rád necháš zlákať na každú kartovú hru. Čo keby sme si to rozdali my dvaja? Môžeme hrať hocijakú hru, na tom nezáleží. Iba jedna, jedna určitá karta mi nesmie zostať v ruke. V takom prípade prehráš a odseknem ti hlavu. Ak sa ti však podarí obohrať ma, budeš ty určovať, kto umrie."

Eugene Craddock sa zasmial. Pozrel na ňu pobavene a zasmial sa ešte raz.

"Nuž, keď ináč nedáš." - povedal.

"Ale musím ťa varovať. Som dobrý hráč. Skôr prehráš ty ako ja."

"Nedbám." - povedala Smrť.

"Ako som ti už povedala, nudím sa, a som si spomenula na teba."

Pustili sa do hry. Trvalo to dlho, veľmi dlho. Eugene Craddock stále vyhrával. Nehrali o peniaze, ale vyhrával. Každý z nich držal v ruke jednu kartu. Rad bol na Eugenovi Craddockovi. Vyniesol svoju kartu. Smrť sa zasmiala. Zakrútila hlavou. 

"Si dobrý hráč a predsa len si prehral. Presne túto kartu si mi nesmel nechať."

Smrť položila na stôl krížové eso.

"Krížové eso znamená smrť." - povedala a povstala.

ZELENÁ PARA

MAPA

George Melville dedil. Ale nebolo to nijaké zvláštne dedičstvo. Vlastne ten úbožiak nič nemal. Nábytok a všetko ostatné sa dalo predať iba za niekoľko libier. Nebolo to nič zvláštne a zarobiť sa na tom rozhodne nedalo. Ani na ničom ostatnom, čo po ňom zostalo. Možno, že by to ani nestačilo na úhradu pohrebných trov. V rohu jednej izby, v najtemnejšom kúte však stála stará truhla. Keď všetci odišli, podišiel k nej. Sadol si na ňu a chvíľu rozmýšľal. Povstal a pozeral na truhlu. Bez problémov ju otvoril. Boli v nej akési handry, ktoré sa snáď nosili pred pár stáročiami. Pokrútil nad nimi hlavou. Nepredpokladal, že by za tieto handry mohol dostať nejakú väčšiu sumu, hoci vyzerali dosť zachovane. Ale na samom dne bola akási zvláštna handra. Bola zvinutá a previazaná motúzom. Išiel s ňou do vedľajšej izby. Tam bolo aspoň svetlo. Rozbalil ju. Pochopil, že sa jedná o mapu. Už ju chcel odniesť naspäť do truhly, keď si uvedomil, že vie, čo je na mape. Bol to tento dom a les za ním. A pomerne neďaleko bol na mape krížik.

"Poklad?" - preblyslo mu mysľou.

Nahlas sa tej myšlienke zasmial. S mapou v ruke sa však vybral k tomu miestu s krížikom. Do lesa. Dorazil na miesto. Rozhliadol sa, ale nič tu nevidel. Na jednom mieste však boli kríky. Pristúpil k nim. Dalo sa do nich ľahko vniknúť. Ako keby tu niekto bol len nedávno a pripravil mu cestu. Predral sa až na ich samý koniec. Zrazu pred ním boli dvierka. Opatrne ich nohou otvoril. Ani len nezaškrípali. Boli tu schody. Na jeho prekvapenie bol na pravej strane výklenok a tam ležal svietnik s tromi sviecami a zápalky. Pokrútil nad tým hlavou. Ale sviece zapálil. Začal zostupovať dole schodmi. Schody sa končili v obrovskej sále. Bola v nej jedna truhla vedľa druhej. Opatrne ich začal obchádzať so svietnikom v ruke. Kráčal od jednej truhly k druhej. Dospel k tej, čo bola až celkom vzadu. Ostatné boli pekne vedľa seba. Táto tam stála osamote. Akoby to bol ich veliteľ. Tá jediná bola zaprášená. Akoby sa o ňu nik nestaral. Všetky ostatné vyzerali ako nové. Rukou odstránil nános prachu na kovovej tabuľke na jej boku. Bolo to písané po anglicky, ale nebol zvyknutý čítať gotické písmo. Chvíľu mu trvalo, kým nápis vylúštil. Stálo tam iba zopár slov:

"Prišiel som za ňou z Transylvánie, ale ona ma zradila. Gróf Dracula."

Ustúpil o krok. Chvíľu na ten nápis zízal. Potom začal pomaly ustupovať. Pozadu. Medzi rakvami. Obidvomi rukami sa ich dotýkal. Keď dospel k poslednému radu, obrátil sa. Na konci schodov niekto stál. Bol to ten, čo práve zosnul. A ten ho oslovil:

DEDKO

Harald Cribble bol už taký. Mal rád deti a celkom by sa pre nich aj rozdal, ale nenávidel ľudí, dospelých ľudí. Vždy tvrdieval, že na deťoch ešte vždy nie je nič skazené, zatiaľ čo dospelí už nikdy nevedia, čo všetko vymyslieť aby druhých šikanovali a získali pre seba prospech a pokiaľ možno, aj tú najvyššiu finančnú odmenu. Harald Cribble sa mohol objaviť hocikde medzi deťmi a hneď medzi nich zapadol. Nikdy nepokazil žiadnu ich hru a vždy ich nenápadne nasmeroval tak, aby boli spokojné, nehádali sa a nežiarlili jeden na druhého. Bol medzi nimi skrátka obľúbený. Aj teraz za ním prišli nejaké deti. Sťažovali sa, že im nejaký dedko ubližuje. Narobili snáď trocha viac kriku keď sa hrali na piesku a stavali si z neho piesočné hrady. Zato ale ten dedko nemusel prísť a všetko im porúcať. Veď to nestavali preňho. A neboli ani na jeho pozemku. Stavali to iba pre svoju zábavu a radosť a stavali to na verejnom pieskovisku. Ibaže tu boli deti samé. Nebol tu nik dospelý. A snáď práve preto robili trocha väčší krik ako by bývali robili, ak by na nich niekto dozeral. Už viac razy sa mu naňho deti sťažovali, ale on ho nikdy nevidel a vždy sa mu podarilo deti nejako uchlácholiť a pomohol im postaviť ich hrady a zámky nanovo. A deti boli ešte spokojnejšie. Stavby, ktoré im pomohol vybudovať sa im páčili ešte viac ako tie, ktoré si postavili samé. Teraz na nich však pozeral s chápavým výrazom v tvári. Neustále prikyvoval. Keď deti skončili, spýtal sa:

"A viete, kde ten dedko býva?"

Ale nik z nich to nevedel. Harald Cribble si chytil bradu a vážne pokýval hlavou.

"Tak ho sem privoláme. Hrajte sa tak hlučne ako len viete. Ja sa skryjem tam za tými lavičkami." - ukázal kdesi do parku.

A deti sa naozaj začali naháňať. Dávali si však dobrý pozor, aby nepokazili ani jeden hrad, ktorý postavil Harald Cribble. A už tu bol. Dedko. Hromžil, hrozil im a nadával. Priblížil sa k prvému hradu. Už dvihol nohu, aby doňho kopol. Zastal. Jeho tvár sa začala meniť. Potom aj všetko ostatné na piesok. Vrátane jeho šiat. Chvíľu tu stál pieskový dedko. Potom sa rozsypal na jednotlivé zrnká. Tesne vedľa toho hradu, do ktorého chcel kopnúť. Harald Cribble pomaly prichádzal. Usmieval sa. Pohladkal hlavičky najbližších detí.

"Ten už vám nebude škodiť. Nikdy." - povedal tíško.

LEN KOSTI

Algernon Blackwell bol vyhlásený lekár. Každý ho uznával. Čo ten povedal, vždy sedelo. Bol skrátka kapacita. Dnes však bol pri lôžku akéhosi bohatého pacienta. Bol to starec, ale Algernon Blackwell sa čerta staral o to, či je niekto bohatý alebo nie. Chcel vyliečiť každého, koho len mohol. A zatiaľ sa vo svojej diagnóze ešte nikdy nepomýlil. Teraz však váhal. Ten starec sa usmieval. O to bolo pre Algernona Blackwella nepríjemnejšie. Vedel, že tomuto pacientovi už nemôže pomôcť. Vedel, že u toho už nezaberie nič. Horúčkovito preberal všetky alternatívy a rozmýšľal, čo mu má povedať. Vedel, že ten starec nemá žiadne bolesti, ale o to bude horšie presvedčiť ho, že mu už nemôže pomôcť.

"Pán Jonathan Hazlewood..." - začal, ale mávol rukou.

Pozrel na starca. Chytil ho za ruku. A potom spustil: 

"Viem, že snáď ku mne vzhliadate s nejakou nádejou a viem, že by to bolo lekársky neetické, ak by som vám túto nádej bral, ale pozrime pravde do očí. Realita nie je pre vás priaznivá. Sám dobre viete, že som sa vás pokúšal uzdraviť podľa svojho najlepšieho svedomia a vedomia a že som sa snažil udržať vás pri živote ako sa len dalo. Nasadil som pri vás terapie, ktoré som nasadil už len zo zúfalstva, lebo som vedel, že raz ten váš koniec príde. Nechcem vás zbytočne upokojovať, hoci ako lekár by som sa mal až do konca usmievať a vlievať vám nádej. Robil som tak až doposiaľ, ale žiaľ Bohu, všetko zlyhalo. U vás už nie je nádej."

Starec sa ešte vždy usmieval.

"Ja viem." - povedal mäkko.

"A som vám vďačný za všetko, o čo ste sa pokúšali. Nik iný by to neurobil. Preto som si vyžiadal práve vás. Možno sa vám to nebude zdať možné, ale ja som vedel, že toto raz príde. Bol som len zvedavý, ako dlho to bude trvať. Trvalo to dlho. Rekordne dlho. Nik iný by to nebol býval dokázal. Iba vy. Ja viem, že dnes zomriem. Ale som vám vďačný a preto sa vám chcem máličko odmeniť. Možno mi nebudete veriť, ale budúcnosť vám ukáže, že som sa vo svojej vďake nemýlil. Odteraz, keď prídete ku človeku ktorý má zomrieť, uvidíte kosti. Len kosti. Len kosti z toho človeka. Takého človeka už neliečte. Ten je totiž odsúdený na smrť a všetka vaša snaha by vyšla navnivoč."

BIELY SLON

Raphael Putnam miloval Kambodžu. Tvrdil o sebe, že v Kambodži nie je jediné miestečko, kde by už nebol. Bol bohatý a hoci mal dom snáď v každej známejšej metropole sveta, nerád opúšťal Kambodžu. Bol štedrý, ale každý vedel, že sa nenechá zneužívať. Mal dobré srdce a miloval zvieratá. Nadovšetko miloval slonov. Ani sám nevedel, ako sa dostal do džungle a ako sa ocitol pri nejakom polorozpadnutom chráme, keď počul zúfalé volanie slona. Neváhal ani len na sekundu. Ihneď sa vybral tým smerom. A tam ho zbadal. Bol to pekný kus. Ten slon bol ale celý biely. Chvíľu zízali jeden na druhého a slon dokonca prestal aj nariekať. Raphael Putnam obišiel jamu, do ktorej sa chytil. Opatrne sa do nej spustil. Zaradoval sa, že nezbadal žiadne zašpicatené koly alebo niečo, o čo by sa mohol slon poraniť. Zamotal sa iba do spleti akýchsi lán a lián. Hoci to bola zdĺhavá práca, prerezal ich všetky. Jedna strana jamy bola plytkejšia. Raphael Putnam chvíľu uvažoval. Zdalo sa však, že slon to sám pochopil. Poplácal ho po zadku a slon sa vztýčil. Teraz už stál. Sám sa vybral z jamy. Keď vyšiel, zastal. Pozeral na Raphaela Putnama. Ten k nemu pristúpil.

"Nuž, už si voľný, choď kým neprídu tí, čo ti nachystali tú pascu."

LASTÚRA NA DNE

Eric Bloem mal rád Wynette Sharberovú, ale vedel, že u nej nemá žiadnu šancu. Bol na to priveľmi chudobný a priveľmi zahľadený do seba. Tá mala rada iba tých najbohatších a mužov striedala tak často ako sa len dalo. Okrej svojej neopätovanej lásky k Wynette mal ešte jednu lásku, potápanie v mori. Aj dnes vytiahol svoj skromný motorový čln a potápačský výstroj. Bolo mu jedno, kde sa dnes bude potápať, ale motor začal kašľať, a tak sa rozhodol, že sa potopí práve tu. Až potom sa chcel zaoberať motorom. Rýchlo sa obliekol a skočil do vody. Dopadol až na dno. Alebo išiel prirýchlo, alebo tu bolo more plytké. Na dne bol veľmi rýchlo. Dopadol priamo do obrovskej lastúry. Do uší mu zaznela sladkastá jemná hudba. Obzeral sa okolo seba. V strede lastúry niekto sedel. Posadil sa aj on. Hľadel na to stvorenie. Podarilo sa mu postaviť. Kráčal k tej sediacej postave. Keď k nej došiel, ucúvol o krok. Sedela tam Wynette Sharberová, ale namiesto nôh mala veľký, akoby veľrybí chvost na konci rozpoltený na dve časti.

"Vitaj Eric! Už si doma. Pri svojej Wynette. Až na to, že ma už nikdy neopustíš. Ja musím chodiť tam hore, aby som zostala krásna. Ty však zostaneš tu dole. A budeš na mňa čakať. Vždy a stále. A ja vždy a stále budem k tebe prichádzať ako ku svojej nádeji a jedinej láske."

ŠIBENICA

KRČMA

Alexander Nybort chodil do tej krčmy rád. Vždy tam bola zábava. A každý ho tam poznal. Tvrdil síce, že nikdy nechodí do krčmy, iba ak niekoho hľadá alebo ak niekoho potrebuje nájsť, ale vlastne opak bol pravdou. Chodil tam každý deň. Veľa toho nevypil. Zato sa tam toho vždy veľa podozvedal. Nezbieral klebety, ale faktom bolo, že práve v krčme chlapi pretriasali všetko, čo sa udialo. A on sa vždy ochotne zapájal do každej debaty. Zdalo sa, že má na všetko fundovanú odpoveď. Zdalo sa, že má na všetko riešenie. Niekedy si ho chlapi za to doberali, ale on to nikdy nebral v zlom. A nabudúce sa zasa ochotne zapojil do hociktorej debaty. Dnes však debatovali na zvláštnu tému. Debatovali o starnutí. Tentoraz sa Alexander Nybort zapojil do debaty len váhavo. Vedel totiž svoje. Preňho bola práve táto téma tabu. Keď však chlapi ináč nedali, mykol plecom. Už sa blížila záverečná, keď ich vyzval:

"Choďte sa teraz, ale nie naraz, jeden po druhom, pozrieť na toaletu do zrkadla a potom odchádzajte zadným vchodom. Ja vás tam budem púšťať pekne jedného po druhom, až si budem istý, že ten predchádzajúci tam už nie je."

Chlapi sa jeden po druhom pomaly a sťažka dvíhali. Keď už všetci odišli, krčmár sa naňho obrátil:

"Čo sa stalo?"

Gestom ho vyzval, aby aj on išiel do toaletnej miestnosti so zrkadlom. Krčmár pozrel do zrkadla. Ucúvol.

"To... všetci?"

Alexander Nybort prikývol.

NÁVRAT

NESMRTEĽNÝ

ČIARA

Alice bola vyhlásená tým, že vie vytetovať na ľudské telo hocičo. Každý za ňou chodil. Ak by ste jej doniesli ako predlohu nejaký obraz od Rembrandta, bezchybne by vám ho vytetovala, kde by ste len chceli a v akej veľkosti by ste ho chceli. Alebo hocičo iné. Mike Brown videl kdesi fotografie akéhosi domorodca, ktorý mal po celom tele vytetované čiary. Zapáčilo sa mu to tak, že vyhľadal Alice. Alice prikývla.

"Tak jednoduchý obrazec nebude problém." - hovorila.

Mike na ňu pozrel zboka. Chvíľu váhal. Napokon prikývol. Alice sa pustila do práce. Tetovanie jej išlo rýchlo od ruky. Vytetovala prvú čiaru. A vtedy sa to stalo. Mike Brown zavyl. Z celého jeho tela sa zvliekla koža. Alice naňho zízala so zdesením. Niečo ju pichlo. Aj ona vykríkla. Aj jej sa zvinula z tela všetka koža. A zrazu stál v miestnosti akýsi africký náčelník. Perfektnou angličtinou im oznámil:

"Zneuctili ste moje znaky cti. Za to vás zjem."

KRÁSAVICA

Profesor Nielsen nemal nikdy na nič čas. Iba ak na svoju vedu. Nič iné ho nezaujímalo. Ale nikdy sa ničím iným ani nezaoberal. Netrápilo ho, čo sa deje okolo neho. Nemal na to jednoducho čas. Staral sa iba o to, ako prežiť. Vedel, že aj to mu dá dosť zabrať. Bol celkom oddaný svojej vede, svojmu odboru. Ťažko ho mohlo zaujímať niečo iné. Dnes však prišiel domov a bol, pravdu povediac, mierne šokovaný. Vždy sa staral o svoju domácnosť sám a nerobil si veľké starosti s upratovaním. Na to mal vždy dosť času. Volil vždy dve možnosti. Alebo si na to niekoho zavolal a zaplatil mu za to, alebo si upratal sám, ale pri tom vždy hrešil ako len vedel, lebo vedel, že o chvíľu bude aj tak všetko rovnaké ako predtým. Ešte vždy nepotreboval upratovať, alebo sa necítil natoľko, aby už musel upratovať. O to viac bol šokovaný, keď prišiel domov. Všetko bolo upratané. Mal svoj systém, o ktorom hovoril, že je to „pracovný neporiadok“ a vždy vedel, kde má čo hľadať. Ešte vždy sa mu to darilo. Zastal hneď pri dverách. Pozeral okolo seba. Doteraz to vždy fungovalo! Mlčal, hoci z kuchyne sa ozýval spev. Podišiel do kuchyne. Pri jeho šporáku stála akási krásavica. Varila. Linula sa odtiaľ príjemná vôňa. Chvíľu na ňu pozeral.

"Kto si?" - opýtal sa nesmelo.

Obrátila sa. Naozaj stála za to.

"Otvor a zatvor ruku!" - povedala.

Zatvoril ruku. Krásavica sa stratila! Otvoril ruku. Krásavica sa objavila!

"A ty tu budeš teraz vždy?..."

OSTROV

KRÁĽOVSTVO BEZ SMRTI

KRÁĽOVSTVO KONÍ

Edward Connely mal rád dobrodružstvo, ale vždy to bolo iba lacné dobrodružstvo. Nikdy nemal rád dobrodružstvo, ktoré ho stálo hocijaké vynaložené úsilie. Nerád do takýchto dobrodružstiev investoval, hoci mal peňazí vždy dosť. Teraz však stál pred rozhodnutím. Uvedomoval si všetky za a proti a vedel, že toto dobrodružstvo mu môže byť osudným a možná aj posledným v jeho živote. Rád rozhodoval sám za seba a tvrdil, že všetky jeho dobrodružstvá boli vykonané na základe jeho slobodného rozhodnutia. Teraz ho však nútili okolnosti, aby sa na tomto dobrodružstve zúčastnil. Bola to hra vabank. Hop alebo trop. Nevedel, ako z tohto dobrodružstva vyjde a už vôbec si nebol istý, že ho prežije. Zvažoval, či sa doňho má pustiť. Vážne pokýval hlavou.

"Som si vedomý, že, ak do toho pôjdem, nikdy sa už nemusím vrátiť." - pripustil nahlas.

Ešte chvíľu zamyslene sedel. Napokon prikývol.

"A áno. Možno je to moje posledné dobrodružstvo, ale myslím si, že stojí za to."

Prikývol.

"Zajtra ideme do toho."

Na druhý deň ráno vyrazili. Nebola to veľká karavána. Iba zopár na všetko pripravených dobrodruhov. Niektorých už poznal z predchádzajúcich výprav, niektorí boli celkom noví. Išiel od jedného ku druhému. Pozeral si ich všetkých. Zastal. Zdalo sa mu, že hovorí iba sám k sebe, keď prehovoril:

"Nuž, rozhodli ste sa. Je možné, že sa z tejto výpravy už nevrátime. Ale tak je to napokon so všetkými výpravami. Nikdy nevieme dopredu, čo nás tam očakáva. Možno si džungľa vyberie svoju daň, možno nie. Rátať treba so všetkým. Vy ste sa ale slobodne rozhodli, že ma budete sprevádzať, a tak to aj tak beriem. Nikomu negarantujem nič. Sami ste svojimi pánmi. Ak sa v niektorom úseku rozhodnete, že sa vraciate, je to iba vaše slobodné rozhodnutie. Ja vám v tom brániť nebudem. Kto chce odstúpiť, má teraz poslednú možnosť." 

Neodstúpil nik. Vstúpili do džungle a hoci mnohí z nich museli pretrpieť veľa a zatínať zuby a päste, po mnohých dňoch útrap napokon dosiahli cieľa. Opäť k nim hovoril:

"Viem, že mnohí z vás vôbec nevedia, prečo do toho idú, iní mali jasný cieľ: zbohatnúť. Teraz sme teda pri cieli a vy viete, že ešte vždy máte obidve možnosti otvorené. Alebo zvíťazíte alebo prehráte. Teraz máte poslednú možnosť vzdať to. Nikoho k ničomu nenútim. To je každého slobodné rozhodnutie. Môžete to alebo vzdať alebo ma nasledovať."

Nik z nich to nevzdal. Všetci ho nasledovali. V džungli bola pred nimi obrovská čistinka. Boli na nej tisícky kamenných koní. Chvíľu stáli zarazene na jej okraji. Nerozhodne pozerali jeden na druhého. Lákadlo to bolo však prisilné. Všetci tam vošli. Zrazu boli obklopení koňmi. Už neboli kamenní. Všetky kone boli živé. A všetky ich obklopili. A zrazu všetci počuli:

KNIHA

Starý Jozef bol dobrák od kosti. Nikdy nikomu neublížil. Ak mohol, pomohol. Ale vždy mal sám hlboko do vrecka a bol rád, že mal čo jesť a kde zložiť sám seba. A tak sa až tak veľmi o druhých starať nemohol. Nestaral sa veľmi o svoj dom, ale bola to predsa len strecha nad hlavou. Dnes sa však z nejakých čudných pohnútok rozhodol, že začne vo svojom dome upratovať. Rozhodol sa, že začne od povaly. Keď tam stúpol, nerozmýšľal dlho. Ostatne, už tu dávno nebol. Nebolo toho tu veľa. Veľa sa toho tu ani nenahromadilo. Neboli tu žiadne staré rárohy. Iba v tom najvzdialenejšom rohu bola akási truhla. Vlastne ako by sem nebola bývala ani patrila. Svietila už z diaľky a vôbec nebola ani len zaprášená. Podišiel k nej. Chvíľu na ňu pozeral, až potom k nej pokľakol. Dala sa poľahky otvoriť. Nebolo v nej nič okrem akejsi starej knihy s väzbou z akéhosi ligotavého kovu a sponou, ktorá sa zatvárala. Vybral ju a otvoril ju. Na prvej strane bolo napísané: 

- „Kniha tvojich splnených a nesplnených želaní.“

Začal v nej listovať. Ako v nej listoval, vybavovali sa mu jednotlivé úseky svojho života a čudoval sa, ako verne tu boli zachytené všetky túžby, želania a aj ako sa naplnili alebo aj nie. Sám nevedel, ako dlho tu bol. Bál sa otvoriť posledné stránky. Dospel k stránke, kde bolo napísané:

 - „A teraz už túžiš len spať.“

PLAMEŇ

Wilbur O´Darrell mal zvláštneho koníčka. Zbieral totiž sviečky. Mal ich na tisícky. Všetkých farieb, tvarov aj veľkostí. Vždy však iba po jednom kuse. Uvedomoval si, že pri svojom koníčku by sa tu za chvíľu nepohol. Každá sviečka mala svoje kartotékové číslo a o každej si viedol presné záznamy, ako sa k nej dostal. Okrem jednej. Jednej jedinej. A hoci nikdy žiadnu sviečku nezapálil, táto horela. Vždy. Vo dne v noci. Neustále. Nemal o nej žiadne záznamy, ale uvedomoval si, že práve táto sviečka je najdôležitejšia z celej jeho zbierky. Vlastne to ani nevedel, skôr to podvedome tušil, ale v každom prípade o tom bol presvedčený. Nikdy nerozmýšľal, prečo táto sviečka neustále horí a predsa z nej neubúda. Mala svoje zvláštne postavenie. Tá jediná nebola v žiadnej krabici. Stála na podstavci. Vydržal sa fascinovane na ňu pozerať celé hodiny. Do jej plameňa. A nemyslieť na nič. A tej noci pochopil, prečo tomu tak je. Nevedel, že to nebol sen, že to bola skutočnosť, ale bol presvedčený, že sa mu to iba prisnilo. Tej noci prišiel trpaslík. Chvíľu na seba pozerali, ale napokon mu povedal:

"Wilbur, váž si tej sviečky. pochádza z našej ríše. Bola určená tomu najspravodlivejšiemu človeku. Ak by si iba raz zacigánil, sviečky by zhasla a ty by si zomrel."

OKO TIGRA

Val Kiltan priam nenávidel hurikány odvtedy, čo práve vďaka nim prišiel o celú rodinu. Vedel síce, že to bolo celkom jeho vinou, lebo nechcel odísť, hoci vedel, že hurikán zasiahne ich dom a on nedovolil nikomu z ich rodiny, aby ho opustili. Avšak aj tak mal tomuto živlu za zlé, že to práve tak dopadlo. Nikdy mu to neodpustil. A zaťal sa ešte viac. Aj teraz vedel, že sa rúti hurikán a každým okamihom sa približuje k jeho domu, ktorý si nanovo postavil navzdory tomu, že bol vtedy priamo v oku hurikánu. Teraz sa mu však niečo na tom hurikáne nepozdávalo. Vždy to bol iba bezfarebný piesočný vír, nech už to ľudia volali aj okom hurikánu. Preňho to bol bezvýznamný trocha viac zvírený piesok ako pri normálnej búrke. Ale v tomto hurikáne bolo niečo zlovestné. Tento hurikán sa vždy priblížil o niekoľko krokov a zastal. Priam sa zdalo, že sa ten piesočný vír vrtí na jednom mieste, ako by ho vyzýval k poslednému smrteľnému tancu. Stál pred domom s rukami zapretými vbok a pozeral naňho. Už bol celkom blízko. Tentoraz sa mu zazdalo, že hurikán naňho pozerá. Akoby dvomi očami. Dvomi zelenými očami. Akoby tigrími očami. Zasmial sa tej myšlienke. Nahlas. Vzápätí naňho veterný vír skočil. Sťa tiger. Cítil, že ho niečo vymrštilo do vzduchu, zahučalo a niekde ho to šmarilo. Chvíľu ležal a vyčkával. Nevedel, čo sa s ním stalo. Ale ani to len vedieť nechcel. O chvíľu sa mu však už čakanie zunovalo. Rozhliadol sa. Všade vôkol bola tma. Zdalo sa mu, že je v nejakej jaskyni. A zrazu pred sebou zbadal oko. Zelené oko. Oko tigra. Približovalo sa k nemu. Zväčšovalo sa. Zastalo pred ním. Zrazu, akoby niekto škrtol obrovskou zápalkou, sa okolie toho oka rozžiarilo v prskajúcom svetle akoby naozaj veľkej zápalky. Stál tam naozaj tiger. Ale iba s jedným okom v strede čela.

"Vyhral si. Vyhral si nado mnou. Chcel som ťa zastrašiť ale ty si sa nedal. Vyhral si."

Obrovitý tiger na chvíľu zmĺkol. O chvíľu sa znova ozval.

"Zaslúžiš si teda odmenu."

OSTROV BÁBOK

William Redfern bol dobrý a skúsený kapitán. Velil už mnohým lodiam a pre svoj nezlomný humor bol naozaj obľúbeným kapitánom. Kto sa raz s ním vybral na nejakú plavbu, nikdy na ňu nezabudol. A vždy to boli príjemné spomienky. Hoci niekedy sa podujal riešiť aj nejaké spory, vždy ich vedel obrátiť na žart nik sa na jeho riešenie napokon neponosoval. Tak bol presvedčivý. A zábavný. Teraz však bol jeho obličaj zachmúrený. Ešte nikdy ho nik tak zachmúreného nevidel. A práve preto sa každému pratal z cesty. Zatvoril sa vo svojej kapitánskej kajute a niečo tam robil. Ale nič mu nevychádzalo a nič sa mu nedarilo. Jeho obličaj bol ešte zachmúrenejší. Napokon utrúsil polohlasne:

"Nejako bolo, nejako bude. Kapitána Williama Redferna ešte nikdy nič nezmohlo. Boh dá, že tomu tak nebude ani teraz!"

Mykol plecom. Vyšiel na palubu a pozeral k nebu. Vôbec sa mu nepáčilo. Gestom vyzval prvého dôstojníka, aby k nemu podišiel.

"Opatrne zavolaj všetkých, aby sem prišli. Nechcem, aby sa znepokojovali, ale naša situácia vyzerá nevalne. Ale ja im to už nejako oznámim sám."

"Mnohí z vás dlho váhali, keď ste sa rozhodovali, či sa na túto plavbu vybrať alebo nie a vlastne to bolo iba moje všetkými rešpektované meno, čo vás primälo túto nezvyčajnú ponuku prijať. Nikdy som neviedol pesimistické reči, lebo z každej situácie sa vždy dá nejako vybŕdnuť. Tentoraz sa však naša situácia nepáči ani len mne. Niečo mi hovorí, že nás čoskoro stretne nemilý osud stroskotancov."

Ledva to doriekol, keď sa zo zamračeného neba zniesol blesk a rozštiepil jeho loď na dve časti, ktoré sa rýchlo začali potápať. Na počudovanie takmer všetkých, vrátane kapitána, zbadali, že sú neďaleko ostrova. Snáď to nik nevedel, ale kapitán William Redfern si márne lámal hlavu nad tým ostrovom. Ako starý morský vlk prebrázdil snáď všetky moria a oceány. Nikdy ho však na žiadnej mape zaznamenaný nevidel. Nepamätal si naň. Žiaden ostrov tu totiž nemal byť. Nik z nich sa neutopil. Hoci sa cítili všetci vyčerpaní a unavení a hoci si každý z nich bol istý, že po vyplavení na breh ostrova, každý jeden spal, predsa len sa nik z nich neutopil. Ležali na slnkom prehriatej piesočnej pláži, akoby predtým ani len žiaden nečas nepanoval a tu ich vítalo večne nádherné počasie. Vlastne si ani nik z nich nepamätal, že sa dostali do náhlej búrky a ich loď sa potopila. Každý jeden z nich iba prekvapene pozeral okolo seba. Počasie bolo príjemné a piesočnatá pláž sa tiahla do ďaleka. Až po hodnom kuse, na brehu, ďaleko od mora, zbadali palmy. Pomaly sa jeden po druhom prebúdzali. Hľadeli na seba prekvapene. Ako keby sa teraz spolu videli po prvý raz v živote. Prvý sa postavil kapitán William Redfern. Rozhliadol sa po ľuďoch, ležiacich na pláži, na okamih sa ešte zamyslel, potom mávol rukou. Ani on si nič nepamätal. Predsa však len, s prirodzenou autoritou kapitán, k nim prehovoril:

"Neviem, kde sme a ani, ako sme sa sem dostali, ale jedno je isté. Nech sa cítime hocijako unavení, bolo by azda najlepšie, ak by sme sa pobrali tam k tým palmám." - ukázal rukou k palmám na neďalekom obzore. 

Začali neochotne vstávať. Každý z nich však pozrel smerom, ktorým ukazoval.

"Rozkázať nemôžem nikomu nič. Je to iba návrh. A podľa mňa, ten najrozumnejší návrh."

Chvíľu naňho pozerali. Akosi nechápavo Ale zrazu sa zdalo, že to všetkým došlo. Akoby na jeden povel všetci povstali. Išiel na ich čele. Tie palmy boli bližšie ako sa na prvý pohľad zdalo. Keď k nim došli, zastali. Naraz. Akoby ich niekto viedol na nejakej šnúrke. Opäť pozerali jeden na druhého. Kapitán William Redfern ukázal niekde medzi palmy:

"Zdá sa, že medzi tými palmami presvitá nejaká budova."

Všetci pozreli tým smerom a každý z nich prikývol. Akoby na povel. Akoby na neviditeľnom povrázku. Kapitán William Redfern sa tým smerom vybral a oni ho slepo nasledovali. Bol to dom. Malý palác v anglickom koloniálnom štýle. Zastali pred ním. Z dvoch strán k nemu viedlo široké schodisko ukončené mohutnou terasou. Priamo z terasy sa vchádzalo do domu. Zvali ich tam dokorán otvorené viac krídelné dvere. Vystúpili po schodoch. Na terase na okamih zastali. Pozreli naspäť k moru. Nič sa nezmenilo. Vstúpili. Ihneď sa dostali do obrovskej sály. V jej strede bol mohutný stôl priam sa prehýbajúci pod všemožnými lahôdkami od výmyslu sveta. K jedlu aj pitiu. Bez vyzvania usadli a pustili sa do jedla a pitia. Domnievali sa, že im niekto pripravil hostinu na uvítanie. Až potom sa chceli zaoberať tým, kto to bol. Alebo azda očakávali, že dovtedy sa niekto dostaví. Nejaký uvítací výbor. Ale neprišiel nik. Zdalo sa, že sa nevedia dojesť a dopiť. Každý do seba pchal všetko, čo pred sebou len videl. Nik si nerobil výčitky svedomia a ani sa nepýtal, kto to tu pre nich prichystal. Zaspali na stoličkách. Všetkých zobudili hodiny, odbíjajúce polnoc. Zobudili sa naraz. Teraz ale boli v nejakej inej miestnosti. Bola vysvietená priam slávnostne. Pred nimi sedeli na stoličkách akísi zvláštny tvorovia. Tvary niektorých boli až natoľko bizarné, že sa všetci naraz rozosmiali. Zamykali so sebou. Úsmev im stuhol na perách. Ich ruky, nohy, ba, aj niektoré ďalšie časti ich tiel, boli popretkávané oceľovými drôtmi. Pozerali jeden na druhého. Ale už sa nesmiali. Ešte vždy si však neuvedomovali, čo sa s nimi stalo. Ten, čo sedel v prvom rade v strede, mal na hlave korunu. Teraz povstal. Poklonil sa im. Pousmial sa a spustil:

STOPÁRKA

"Lilly Kleistová síce nerada stopovala, ale dnes jej nezostávalo nič iné. Počula síce priam hororové príbehy z autostopu, ale nedbala. Vedela totiž, že dnes jej nič iné nezostáva, ak chce stihnúť svoje lietadlo. Uviazla totiž na diaľnici a vedela, že k najbližšej benzínovej pumpe je to pekne ďaleko. Sama si nevedela vysvetliť, prečo jej vyšiel benzín práve na tak nehostinnom mieste ako bolo toto, keď na poslednej benzínke tankovala plnú nádrž a na displeji v jej aute sa ukazovalo, že by nádrž mala byť ešte minimálne napoly plná, ale auto zrazu zastalo a odmietalo sa pohnúť ďalej. Bol to snáď už desiaty šofér, čo jej nezastavil. Na jej prekvapenie však práve tento desiaty síce zastal ale o kúsok ďalej od nej, ale ešte vždy tak, aby naňho videla. A cúval k nej.

"Čo sa stalo?" - ozval sa mladý šofér.

Podával jej ruku. "Mimochodom, volám sa Jake."

Neisto naňho pozrela. Zabudla sa predstaviť.

"Nuž, na poslednej benzínke som natankovala plnú nádrž, na displeji to aj ukazuje, že by som z toho ešte mala mať asi polovicu ale auto predsa odmieta ísť ďalej."

Jake vystúpil zo svojho auta a sadol si do jej. Pokúsil sa ho naštartovať. Márne. Zakrútil nad tým hlavou. Pozrel na ňu.

"Nuž, neviem čo sa stalo, ale sa neponáhľam. Odtiahnem vás na najbližšiu benzínku."

Nič sa nepýtal a pripojil jej auto za svoje.

"Môžete kľudne zostať v tom svojom aute, ak chcete."

Nemo prikývla. Pohli sa. Lylly okamžite zaspala. Zobudilo ju neskôr zvláštne zavýjanie. Bola už noc. Prvé čo vnímala bolo, že je noc. Druhé čo si uvedomila bolo, že je niekde na púšti. Mimo diaľnici. Rozhliadla sa. Mesiac svietil a ožaroval krajinu svojím bledým svitom. Svoje auto nikde nevidela. Ale zrazu sa zháčila. Uvedomila si totiž, že je obklopená zavýjajúcimi kojotmi. Vyskočila. Zdesene sa rozhliadla. Kojoti sa približovali. Na okamih sa ten najväčší kojot premenil na Jaka. Presne nadobudol jeho rysy. Už sa k nemu chcela vrhnúť, keď práve tento najväčší kojot prehovoril:

"Nikdy never tomu, čo uvidíš na prvý pohľad, Lilly. A nikdy never tomu, čo je až priveľmi pekné a prívetivé. Je to totiž vždy iba v tvojich predstavách. Skutočnosť je iná."

KLÁŠTOR

HADÍ MUŽ

William O´Donnell s manželkou už nejaký čas brázdili amazonskú džungľu, hoci jeho žena bola v pokročilom štádiu tehotenstva. Ale bola to páve ona, kto si nechcel dať ujsť toto amazonské dobrodružstvo. A hoci jej manžel bol proti, napokon predsa presadila svoju vôľu a išla s ním. Znamenalo to ale, že musel svoju cestu upraviť, a nemohol sa vybrať do nebezpečných miest, ako to mal pôvodne naplánované. Vyrazili na cestu so svojim doprovodom ale po pár dňoch už boli sami. Ďalej s nimi nechcel pokračovať žiaden z ich nosičov. Hoci im sľubovali až trojnásobné mzdy, všetci len krútili hlavami a v ich očiach bolo čítať strach. Napokon sa s nimi manželia rozlúčili. William O´Donnell vedel o jednom starom indiánskom chráme, ku ktorému sa chcel dostať. Málokto sem chodieval. A do chrámu už dávno nik nevstúpil. Každý sa veľmi bál. Nik tam nechcel vojsť. Ale nik mu nechcel vysvetliť, čoho sa vlastne boja. S ich motorovým člnom by k nemu mohli doraziť do jedného dňa a William O´Donnell vedel, že je tam malé mólo, kde sa dalo pristáť a priviazať k nemu čln. Nevedel síce, v akom je stave, lebo tam už dávno nebol, no veril si. Keď už aj posledný nosič odišiel, pozreli si na seba.

"Si ešte v stave pokračovať? Je to len jeden deň jazdy naším člnom. Chceš tam ísť, alebo sa poberieme aj my naspäť za našimi nosičmi?"

Zakrútila hlavou.

"V žiadnom prípade. Ak už sme sa dostali až sem, tak chcem doraziť k tomuto chrámu."

Prikývol.

"No, ako myslíš. Je to tvoje rozhodnutie."

Aj ona prikývla. Pobalili sa a nasadli do člna. On k motoru a kormidlu, ona oproti nemu. Malé mólo pri chráme dosiahli bez problémov. Nič im nestálo v ceste. Čln priviazali k mólu, ktoré ešte vyzeralo stabilne. Vyložili veci na breh. William O´Donnell pripravil ohnisko a jeho žena začala niečo variť. Vybrala jedlo bezmyšlienkovito, prvé na čo dosiahla. Bez chuti sa najedli. Potom pozreli opäť jeden na druhého.

"Ideme?" - spýtal sa jej.

ZEMETRAS

David Koller venoval celý svoj život speleológii. Bol snáď vo všetkých jaskyniach sveta. Ale vždy ho lákali tie nové, ešte nikým neobjavené. Nebol až taký ctižiadostivý, že by chcel, aby bola niektorá pomenovaná po ňom, ale jaskyne boli jeho vášeň. Rád ale vstupoval do jaskýň prvý, lebo vtedy mu ešte nik nepokazil dojem z ich panenskosti, z ich nedotknutosti. Často chodieval do takých jaskýň, o ktorých mu niekto len povedal. Ale teraz tomu bolo ináč. Teraz stál pred jaskyňou, o ktorej mu síce nik nepovedal, ale on sám ju objavil iba náhodou. A bol presvedčený, že v nej ešte nikdy nik nebol. Nestihol si ani všimnúť jej kvapľovej výzdoby, lebo tá jaskyňa ako keby nemala dno. A on to dno chcel dosiahnuť. Sám nevedel, ako dlho mu zostup trval, ale teraz si bol istý, že hlbšie už žiaden prístup nejestvuje. Zhasol svetlo a chvíľu čakal, kým sa jeho oči prispôsobia. Na jeho prekvapenie sa jedna stena rozostúpila. Za stenou, ktorá sa sama otvorila, bola široká štvorcová sála. Na jej druhom konci bolo čosi ako kamenný trón. A niekto na ňom sedel. David Koller sa k nemu vybral. Keď sa dostal až k mužovi, sediacom na tróne, poklonil sa mu. Nevedel, ako ho má osloviť a v akom jazyku. Muž na tróne bol veľmi starý a zdalo sa, že spí. David opatrne, polohlasne zakašľal. Muž na tróne vzhliadol. Na jeho prekvapenie ho muž oslovil v jeho rodnom jazyku.

"Vitaj! Tak si sa predsa len dopracoval svojej méty. Nikde na svete sa nedostaneš hlbšie. Ale ani sa už nikdy odtiaľto nedostaneš."

Stena, ktorá sa predtým roztvorila, sa s rachotom teraz zamkla. David Koller sa mykol.

"Prečo?"

NAJMLADŠÍ BRAT

Tej noci bola matka veľmi nepokojná. Neustále sa strhávala zo sna a prevaľovala sa na posteli. Jej muž bol kdesi na mori a ona sama nevedela, čo ju znepokojovalo. Vedľa nej ležala dcéra. Tá spala kľudne, vyrovnane. Neprevracala sa a bola spokojná sama so sebou. Zo sna sa usmievala. Ale o polnoci vyskočili z postele obidve. V pivnici niečo búchalo a neprestávalo to. Pozreli jedna na druhú.

"Choď sa tam pozrieť dcérka!" - vyzvala ju matka.

Nebola zvyknutá odvrávať, tak sa dvihla a išla. Zišla dole schodmi. Chcela sa natiahnuť po vypínači, ale zrazu okolo studne v pivnici zažiarilo svetlo. Vznášali nad ňou všetci jej starší bratia a sestry. Kolísali sa tam a naťahovali ruky, akoby chceli niečo zachytiť, čo padalo. A potom to skutočne zachytili. Všetci naraz. Na ich rukách bolo dieťa. Ten najstarší z nich prehovoril:

"To je náš najmladší brat. Čoskoro sa k nám pridá."

"Ale, veď ja nemám mladšieho brata, ja som najmladšia!" - vyhŕklo z nej.

"Čoskoro nebudeš, on bude posledný." - prehovoril opäť najstarší brat.

Začali sa pomaly strácať. Jeden po druhom. Pobrala sa zamyslene hore. Došla k mame.

"Mama, ty si tehotná?"

Mama na ňu chvíľu pozerala. Napokon prikývla.

OBRAZCE

William O´Reilly bol geológ, ale hoci mal svoju prácu nadovšetko rád a bol presláveným odborníkom na svojom poli, teraz bol na dovolenke a na prácu nemal ani len pomyslenie. Chcel s celou svojou rodinou len leňošiť, na nič nemyslieť a míňať svoje poctivo zarobené peniaze. Nikdy nebol chudobný a v poslednom čase sa mu darilo ešte viac. Bol členom viacerých známych spoločností a, keď sa roznieslo, že niekde bude prednášať, mohol si byť istý, že na jeho prednáškach neboli iba vedychtiví študenti, ale aj rôzne zvedavé kapacity z jeho odboru. Hoci sa tomu všemožne bránil, predsa len jeho skúsenému oku geológa ten otvor neunikol. Nejakým spôsobom tam nepatril, a to ho dráždilo. Nechcel tam ísť, ale niečo ho k tomu nútilo. Postaral sa o rodinu, aby jej nič nechýbalo a vyhovoril sa na pracovné stretnutie.

"Nuž, asi som to nemal hovoriť profesorovi Haggardovi kde idem, ale on trval na tom, že to musí vedieť. Nuž, bavte sa dobre. Budem sa snažiť vrátiť čím skôr."

Jeho žena naňho vrhla nevraživý pohľad, lebo tieto jeho „čím skôr“ poznala veľmi dobre, ale potom sa s tým uzmierila a zasmiala sa:

"Tak už choď. Aj tak viem, že by si na to musel neustále myslieť."

Prikývol, obrátil sa a odišiel. Nebral si so sebou vôbec nič. Ale ponáhľal sa hneď k tomu otvoru. Vstúpil doň. Na okamih zastal. Prekvapene sa rozhliadol. Bol si istý, že je v jaskyni, ale to ho neprekvapilo. Prekvapilo ho niečo celkom iné. Bol v miestnosti, ktorá mala tvar dokonalého štvorca. Ako keby ju niekto vyhĺbil nejakým veľmi precíznym strojom. Keď sa jeho oči prispôsobili príšeriu, uvedomil si, že v strede tej štvorcovej miestnosti je niečo tmavšie. Podišiel do jej stredu. V strede miestnosti bol kruh. Geometricky presný kruh. Postúpil do jeho stredu. Niečo sa zatriaslo, kruh sa roztvoril pod ním a niekde padal. Dopadol na nohy. Dopad bol hladký. Teraz stál v presne rovnakej miestnosti ako bola tá nad ním, ibaže táto mala tvar dokonalého kruhu. To si stačil uvedomiť veľmi rýchlo, lebo dopadol do stredu tohto kruhu a tam bol malý trojuholník. Stál presne v jeho strede. Trojuholník sa sklopil smerom dole. Začal znovu niekde padať. Zdalo sa mu, že trojuholník sa neustále predlžuje a dostáva tvar akejsi kĺzačky. Neustále padal. Neuvedomoval si nič iné. Iba to, že niekde padá. Zdalo sa mu, že ten pád je nekonečný. Uvedomil si, že sa potí. Nikdy sa nepotil. Muselo to teda znamenať, že je tu veľmi teplo. Ináč si to nevedel vysvetliť. Dopadol konečne na malú plošinku. Rozhliadol sa. Mal dojem, že okolo neho šľahajú plamene. Pozornejšie si ich prizrel. Zazdalo sa mu, že plamene majú tvar ľudí ktorých poznal, kolegovia s ktorými sa stretával. Všetky postavy naňho ukazovali a smiali sa mu. Keď medzi nich rozoznal profesora Haggarda, ten nesmial sa, ale vážne poznamenal:

"Zvedavosť sa neopláca. Aj my sme boli až priveľmi zvedaví."

VERNÝ PES

PÁN TIGROV

Jon Kibbitz mal vždy rád mačky. Tentoraz ho však jeho rodičia zobrali do Indie. Chceli mu ukázať podstatne väčšie mačky, vlastne tigre. Oni sami sa ich nebáli. A navyše sa vždy spoliehali na svoje zbrane. Boli si istí sami so sebou. Išli do džungle. Iba oni traja, rodičia a ich syn. Nemuseli sa namáhať. Od miestnych ľudí sa presne dozvedeli, kde sa zdržiavajú tigre. A tak išli rovno tam. A vzápätí ich aj stretli. Nebolo by na tom nič nezvyčajné, ale tie tigre ich obkolesili a v kruhu chodili okolo nich. Nepribližovali sa, ale ani sa nevzďaľovali. Iba vždy chodili v kruhu okolo nich. Jon Kibbitz pokľakol. Jeho žena stála chrbtom k nemu. Obidvaja zvierali v ruke pušky a cez ich mušky pozerali na tigrov. Nehýbali sa a zatiaľ tigrov iba sledovali. Ich syn, nepokľakol. Stál a s pobavením pozeral na tigrov. A potom sa rozhodol. Vybral sa smerom k nim. Jeho rodičia nehovorili nič, len sledovali tigrov. Ešte vždy na nich mierili. Jon Kibbitz mladší došiel k tigrom. Pohladkal jedného z nich čo stál k nemu najbližšie. Tiger sa obrátil. Pozeral na chlapca. Všetky tigre zastali. Jon Kibbitz mladší chodil od jedného k druhému. Každého pohladkal. Tigre sa obrátili a pokojne odišli. Jeho rodičia sklopili zbrane. Ich syn sa k nim vracal.

"Prečo ste tým mačičkám chceli ublížiť?" - spýtal sa ich.

DOM

Shirley Craddockovú ten dom vždy fascinoval. Už od jej útleho detstva. A vždy túžila po tom, že si ho raz kúpi. Vôbec ju nezaujímala čudná história tohto domu, ba ani to, čo sa o ňom rozprávalo. Ten dom bol už opäť na predaj. A lacno. Shirley sa rozhodla. Kúpila ho. Bol to starobylý dom so starožitným nábytkom. Teraz práve sedela v jednom z prastarých hojdacích kresiel a pozerala pred seba. V kozube horelo a praskalo tvrdé drevo, takže nemusela každú chvíľu pridávať nové polená. Pozerala priamo do kozuba. A vtedy prišli. Vychádzali z kozuba. Jedna za druhou. Len samé ženy. Zastali pred ňou. Z úst jednej z nich zašumelo:

"A ty tu čo robíš? Nemáš tu čo robiť. Pozri si nás. Všetky sme skončili rovnako. Naši žiarliví muži nám rozbili hlavy, zabili nás. Nik z nich ale neušiel nášho trestu. Všetkých do jedného sme ich našli a zaškrtili sme ich. Zbytočne tí muži žiarlili. Nemali na čo. Boli sme im verné. A ty, kde máš svojho muža?"

Shirley Craddocková sa zasmiala.

"Ja nemám muža. Nikdy som žiadneho nemala. Nikdy som žiadneho nechcela. Vystačím si sama. Vždy som chcela iba tento dom a teraz ho konečne mám, tak mi dajte pokoj. Ja nemám v úmysle niekoho zabiť zo zbytočnej nenávisti."

Ženy pomaly odchádzali späť do kozuba a mizli v ňom. Z kozuba ešte zašumelo:

EPILÓG

Nedajte si bezvýhradne na svoje prvé pocity! Ohúria vás, ale sklamú a budete to vy, kto bude trpieť.

Neverte vždy tomu, čo sa odohráva okolo vás. Svet je plný klamu, nástrah a tie vás zasiahnu tak znenazdajky,

že sa im nebudete vedieť ubrániť sa a napokon podľahnete.