                ĽUDOVÉ ROZPRÁVKY

                       v podaní žiakov ŠZŠ

Spojená škola, Budovateľská 1309, Vranov nad Topľou

Úprava, efekty, štúdiové spracovanie: Ličko Michal, Hrbatá Eva

nadpisy čítal: Patrik Čech

zvuk nahrával: Ján Goda

Ilustrácie: žiaci ŠZŠ Vranov nad Topľou

hlas načítali: žiaci ŠZŠ Vranov nad Topľou

Edícia: MEA 2000 o. z. - Mladá éra autorov nového tisícročia

© Autorské práva vyhradené

ISBN 978-80-560-0440-1

Černokňažníkov učeň

Bol raz jeden človek a ten mal jedného syna. Ale bol už starý a pritom veľmi chudobný, nevládal ho vychovať. Raz sa veľmi rozľútostil nad svojou nemohúcnosťou a vraví:

„Syn môj, ja som už starý, robiť nevládzem, žobrať by nám bolo hanba a zgazdovaného nemáme nič. Ty už pomaly odrastáš, si na svet súci, musím ťa dať do služby.“

„Veru otec môj.“ - odpovie syn – „Na to som už i ja myslel, lebo takto veru nevyžijeme. Voľačo mi nájdite, vďačne pôjdem.“

Starý vzal palicu, kapsu a ostatný kúsok chleba, čo mali na bydle a vybrali sa službu hľadať. Idú, idú horami a tam vidia jedného čierneho chlapa na skale sedieť a knihy čítať. Bol to černokňažník, ale oni o tom nevedeli. Pozdravili sa:

„Pambodaj šťastia!“

„Pán Boh daj i vám!“ – odpovedal pocestným černokňažník.

„Kdeže idete, kde?“

„Nuž, vediem si syna do služby, či by ste ho neprijal?“

„Prečo nie? Sluhu mi treba, len mi ho nechajte. Ale u mňa môže aj k všeličomu inému prísť. Čo mi dáte, keď ti ho budem aj učiť?“

Ach, čože by som Vám ja chudobný otec dal, veď sám nemám čo do úst položiť.

„Tak vieš čo? Budem ho mať u seba sedem rokov, a ak si ho po siedmych rokoch poznáte, môžete si ho zobrať, ak nie, ostane u mňa navždy.“

„Dobre.“ - vraví otec – „Nech je po vašom!“ – a myslel si pritom: - „Čo by to bola za roboty, keby som si vlastné dieťa hoci aj po siedmych rokoch nepoznal?“

I nechal syna u černokňažníka a šiel domov.

Černokňažník sa chlapca hneď začal vypytovať, či vie čítať. Tento trochu poznal litery, ale bál sa, že by to pre neho zle vypálilo, keby sa priznal, nuž len odpovedal, že nevie, že kde by sa to bol naučil.

„No keď nevieš, tak si môj. Poď ukážem ti, čo budeš robiť.“

S tým ho zaviedol do domu a ukázal mu jeho izbu, kde boli samé kefy a metly, potom druhú, kde boli samé knihy, a napokon tretiu, v ktorej boli iba zamknuté dvere.

„Pozri, tu budeš bývať a nič iné nebudeš robiť, iba týmito kefami a metlami knihy ometať. Keď sa ti to zunuje, vezmi tento prútik, tri razy ním šibni zamknuté dvere, a hneď sa sem zídu tvoji rovesníci aj s hračkami a budú sa s tebou hrať. Keď budeš hladný, šibni dvere raz, a hneď budeš mať jedla, koľko ti bude hrdlo ráčiť. Ja teraz odídem a vrátim sa až o sedem rokov. Ty sa tu zatiaľ správaj, ako sa patrí, aby som ťa mohol pochváliť.“

Milý černokňažník odišiel a chlapec ostal v dome sám ako palec. Zle mu pravda nebolo, lebo, keď na tie zamknuté dvere šibol raz, hneď sa na stole objavili lahôdky od výmyslu sveta, a keď tri razy, nahrnula sa k nemu hŕba chlapcov aj s hračkami. Jeho však čoskoro omrzeli i chlapci i jedlá i neprestajné a nudné ometanie kníh. Otvoril jednu z nich a skúsil čítať. Spočiatku mu to išlo pomaly, ale sa od nich nemohol odtrhnúť. Čítal a čítal, kým z tých kníh nevyčítal a nenaučil sa všetkým strigônstvam a čarodejstvám. O sedem rokov sa černokňažník vrátil domov a našiel všetko tak, ako to zanechal, a chlapca pochválil.

Ale vráťme sa k otcovi. Ten sa živil, ako sa dalo a pritom mu stále neschádzalo z mysle, ako si spozná syna. Porovnával ho s rovesníkmi a odhadoval, aký veľký už mohol narásť. Presne o sedem rokov si vzal palicu, kapsu a pobral sa do hory. Ako tak kráča tou horou, beží mu v ústrety pekne oblečený chlapec.

Obsadenie hlasovej nahrávky:
otec: Ondrej Žipaj-Miško
syn: Patrik Biž
černokňažník: Róbert Adam

kráľ: Ján Nazad