ĽUDOVÉ ROZPRÁVKY

HLASOVÁ NAHRÁVKA JE V PODANÍ ŠTUDENTOV

STREDNEJ ZDRAVOTNÍCKEJ ŠKOLY - EGÉSZSÉGÜGYI KÖZÉPISKOLA V NOVÝCH ZÁMKOCH

        Hlasovú nahrávku nahovorili: Hanka Juríková, Sara Michalská, Tamara Tlčinová, Natália Filagová, 

                                                              Babeta Bieleschová, Natália Orelová, Michaela Brezíková, Vanesa Turanová,                                                        

                                                               Veronika Bartošová, Sofia Kovácsová, Sofia Bulafčîková, Martin Jedlička

       nahrávanie a strihanie:               Mgr. Dávid Szabó   zástupca školy

        koordinátor:                               PaedDr. Monika Bednárová

       Spracovanie Audio knihy:          Ličko Michal, Hrbatá Eva

        Korektúra:                                    Fujas Štefan

Edícia: MEA 2000 o. z. - Mladá Éra Autorov nového tisícročia

© Autorské práva vyhradené

ISBN 978-80-560-0341-1

Janko Hraško

Ešte sa len Janko Hraško narodil, už sa mu na svete zapáčilo, ale jeho mamka lamentovala:

„Bože, Bože, aké je len drobné to chlapča, ani hráštek! Čože z neho, takého malinkého, bude?“ – a poplakávala, že ani krštenie nemá z čoho spraviť, chalupa je zadlžená,       komora prázdna. Chlapček ako hráštek vyskočil, aby ho mamka lepšie videla, a vraví:

„Mamka moja, nič sa vy netrápte, ja vám všetko obstarám!“

Vybehol z chalupy rovno do hory. V hore chytil diviaka a doniesol ho na pleci domov.

„No, mamka, teraz už varte a pečte, nech je krštenie, ako má byť. A meno mi dajte Janko Hraško.“

Práve vtedy sa vrátil z poľa otec a spytuje sa:

„Tak čože sa nám narodilo, chlapček či dievčatko?“

„Ani chlapček, ani dievčatko,“ - zakričal Janko Hraško - „ale sa vám narodil chlap!“

A sadol si s otcom za stôl, jedli a pili: otec za misu, Hraško za dve, otec za džbán, Hraško za dva.

„Vidím, že si ty naozaj chlap,“ -vraví otec - „a keď je tak, zajtra pôjdeme orať.“

A Janko rád, lebo vedel, že oranie je chlapská robota. Prišli na roľu, Janko Hraško vyskočil volovi do ucha a hejsa, Kešo, hejsa, Sivoň! Orali, ani keby im hral. Otec videl, že robota aj bez neho dobre ide, nuž sa vyvalil pod vŕbu, klobúk na oči a spí. Ide okolo pán na koni.

„Hej, sedliak, čo si sa tu rozdrichmal!“ - ďobol ho paličkou.

„Pozri, voly ti samy po roli chodia!“

Otec vyskočil na rovné nohy, hlboko sa pánovi klania.

"Voly nechodia samy, prosím pekne, ale ich môj syn Janko Hraško poháňa.“

Pán hľadí, oči vytriešťa, lebo nijakého syna nevidí. A ten si pekne povoláva:

„Hejsa, Kešo, hejsa, Sivoň!“

„Nuž veď počuť ho teda počujem,“ - vraví pán - „ale nikde ho nevidím. Kdeže je v parome?“

„Vo volovom uchu sedí, vaša milosť.“

Pozrie pán volovi do ucha a oči sa mu rozsvietia ani kršiakovi.

„Neslýchané čudo, takéto chlapčiatko! Sedliak, predaj mi ho, dám ti zaň dvadsať dukátov.“

„Nepredám, vaša milosť. Ako by som mohol, veď je to môj syn!“

„Dám ti päťdesiat dukátov!“

„Nemôžem, vaša milosť, hoci by sa mi tie peniaze veľmi zišli!“

„Tak ti dám sto dukátov! A radím ti, ber, kým dávam, lebo sa môže stať, že aj celkom nič nedostaneš!“

Tu Janko Hraško žmurkne na otca:

„Len ma predajte, tatko, veď mu ja ujdem!“

Naveľa - naveľa otec pristal. Pán vytiahol z kabáta meštek a vyčítal otcovi sto dukátov, Janka Hraška vopchal do mešca k ostatným peniazom – a poďho cvalom preč! Tešil sa, akú radosť urobí žene, keď jej donesie túto živú hračku. V mešci bolo tma aj tesno, ani povetria nedochodilo. Vytiahol Janko Hraško z halienky nožík – a šmyk! Rozrezal mešec i vrecko na pánovom kabáte. Hneď sa mu ľahšie dýchalo. A potom začal vyhadzovať dukát za dukátom, dukát za dukátom. Keď už ostatný ta von vyhodil, vyskočil za ním aj on. A beží si naspäť po ceste, dukátiky zbiera, poriadna kôpka ich bola. Tak prišiel pekne-krásne domov.