RUDOLF, VTÁK V ZLATEJ KLIETKE 

LILY WONDERLAND

Technická spolupráca: Fujas Štefan, Szekeres František

Jazyková korekcia: Mária Ballová

Dizajn obalu: Silvia Veszprémiová

Ilustrácia: Silvia Veszprémiová

Edícia: MEA 2000 o. z. - Mladá éra autorov nového tisícročia

© Autorské práva vyhradené

ISBN 978-80-560-0281-0

Byť vtákom, ktorý lieta nad snehovou prikrývkou, alebo spieva pieseň prichádzajúcej jari?

Byť mravcom a vytvoriť tanec v pochode a zdvíhať ťažké „skaly“?

Byť stromom, ktorý sa hrdo pnie na jednom mieste, čaká na svoj osud, počúva vtáčie piesne,

pozerá do zeme pod nákladom pochybností, či zajtrajšie ráno ho nezlomí?

Tancovať v slnečnom lúči, urobiť prelet nad oblakmi, rozkvitnúť do najväčšej krásy?

Výber je na tebe!

Začni byť dnes tým, kým si hlboko vo svojom vnútri!

Časť prvá

RUDOLF

Slnko bolo postavené vysoko a ohrievalo snehom pokrytú zem. Snežienky skláňali hlávky. Prichádzala jar, čas, keď to budú ony, čo sa oddajú spánku čakajúc znova na zimu, aby uhasila posledné mrazivé dni a dovolila im vykuknúť spoza bieloby. Aby to boli potom znova ony, čo musia ísť... Rudolf bol pestrofarebným vtákom. Áno, považoval sa za pestrofarebného, i keď jeho perie zmenilo po čase farbu, očernelo, ale akosi vždy cítil, že vyniká medzi svojím druhom. A naozaj, to bolo tak. Rudolf teraz sedel v hniezde, ktoré bolo postavené v rohu suchých konárov stromu, ktoré mali ešte iba málo zelených listov. Slnko nebolo spaľujúce, skôr bolo príjemné. Vo vzduchu bolo cítiť prichádzajúcu jar. Počul štebot iných vtákov a videl ich prelety vo vzduchu. Bola to iba jeho prvá jar, ale už vedel, že bude mať rád toto ročné obdobie. Slnečné lúče mu ohrievali telo a osvetľovali žltý zobák, ktorý v jeho lúčoch vynikal ešte viac. Roztvoril teda drobný zobák a pokúsil sa zaspievať pieseň prichádzajúcej jari tak, ako to mnohokrát počul u svojich rodičov. Oslavnú pieseň poznal naspamäť:

Keď sa hviezdy radujú a mesiac sa usmieva,

všetko na svete ako rozprávka sa zdá,

tancuješ na mäkkom koberci oblakov,

osvetlený žiarou slnka,

prečo však ľudia nepoznajú to tajomstvo,

pocity sú tým, čo život vytvára?

Sme tak hlboko dojatí

pocitom tej lásky,

boli sme iba studňa vyschnutá,

kým láska nenapojila naše útroby.

Dýchame ňou,

oči sú priezračnejšie než nebo, 

kvety hrajú farbami dúhy, 

rosa sa odráža vo svetle slnka,

spájame sa s ňou, stávame sa ňou.

Cítime jej záchvevy v srdci,

zaplavuje nás teplý pocit šťastia.

To je, keď láska vytvára divy,

je iba na tebe, aby si uveril.

Rovnako nespočetne veľakrát počul pieseň lásky, 

ktorú si rodičia spievali jeden druhému:

Dnes žiarim láskou,

cítim ju vo vnútri,

prúdi cez moje žily,

je vznešenejšia ako kráľovské zlato,

cennejšia ako drahokam.

Dnes som našiel,

čo tak dlho som hľadal,

čo vždy chýbalo v chlade.

Láska, ktorá nevyžaduje,

ale práve naopak,

umožňuje a pohybuje sa,

dáva krídla a hovorí:

"Lietaj! Letím s tebou!

Rasti! A ja porastiem s tebou!

Dovoľ mi byť v tvojich snoch

a nikdy ťa tam nenechám samú!

Jedného dňa sa usadila v srdci

a nemôže byť vyhnaná.

Prenáša hory a splavuje divoké rieky.

Niet pochýb o jej pravdivosti,

niet pochybností v jej tvári.

Láska sa stala mojou súčasťou

je skutočnou ja bez masky,

spoločne vytvárame jednotku lásky.

Vždy budem ďakovať vyššej moci,

ktorá ma priviedla k tebe,

aj keď som musel dlho čakať,

môj život vždy smeroval k tomuto bodu.

Bolo to zaznamenané v starých bájkach,

vyrozprávané v rozprávkach,

básnené v básňach,

venované od Boha

a spievané anjelmi.

Táto sladká nikdy neumierajúca láska.

Všetko sa točilo okolo piesne. Celý vtáčí život. Bez melódie bol vták ako bez krídiel. V noci, keď všetko stíchlo, Rudolfov hlas sa dožadoval nasýtenia a niesol sa uličkami mesta, v ktorom sa narodil, prebýval a žil. Teraz bol Rudolf v hniezde sám. Naokolo boli jeho rodičia i súrodenci. Bol to však iba on, kto sedel v bezpečí hniezda. Mal to byť pre neho veľký deň. Bol to významný deň pre všetkých vtákov, keď prvýkrát rozprestreli krídla a vzniesli sa do výšky. Pre Rudolfa to bol však deň, keď nočná mora sa zmenila na realitu.

„Poď, Rudolf, neboj sa! Tvoji bratia už lietajú vysoko, skús to i ty!“

Rudolf bol iný. Bol slabším ako súrodenci a omnoho bojazlivejším. Oni sa skôr dostali k potrave, nadobudli silu, skôr vyleteli z hniezda. Túžil byť ako oni. Ako všetci vtáci. Nebol tu preto, aby skákal, zbieral omrvinky bez toho, aby sa vzniesol do výšky a sledoval svet zhora. Nabral odvahu, postavil sa na kraj hniezda a rozprestrel krídla. Pozrel sa do hĺbky a pocítil prichádzajúce mdloby.

„Pozeraj sa pred seba!“ - počul otca, ktorý sa odrazil od hniezda a hneď sa aj vzniesol do výšky. 

Rudolf sa pokúšal sledovať ho, ten čierny bod, ktorý sa rýchlo vzďaľoval.

'Nedokážem to, nedokážem to!' - opakoval si v duchu.

Nahlas však nevyriekol ani slovo. Iba jeho bojazlivý pohľad a krídla tesne pri tele prezrádzali, že si neverí.

„Leť! Leť!“ - kričali bratia.

„Nechaj sa unášať vzduchom! Je to nádherné!“

Po ničom inom viac netúžil, iba sa nechať unášať ľahkým vánkom, cítiť ho vo svojom perí, nechať ho dotknúť sa telíčka... Iba rozprestrieť krídla a letieť.

„Poďme!“ - zavelil otec, ktorý sa vrátil bez toho, aby si to Rudolf všimol.

Chcel ho poprosiť, či by nemohol letieť znova pred ním, aby mal záchytný bod, ale uvedomil si, že by to bolo zbytočné. Nebolo nič, čo by odohnalo jeho strach. Ten maličký bod otca by sa vzďaľoval príliš rýchlo a on by i tak preciťoval to prázdno hĺbky pod sebou. Zrazu do neho matka jemne štuchla.

„Rozprestri krídla, chlapče! Koncentruj sa!“

Rudolf teda urobil tak. Znova rozprestrel krídla. Zaváhal, pozrel sa dole. Urobil krok dozadu.

„Nepozeraj sa dole! Skús to! Narodil si sa s tou schopnosťou.“ - počul matku, ktorá ho znova jemne štuchala na okraj hniezda.

Rudolf tam stál a cítil sa bezmocným. Každý naokolo mu túžil pomôcť, radami uľahčiť jeho prvý let, ale on si predstavoval iba tú hĺbku pod sebou, to prázdno, do ktorého spadá. Preciťoval v mysli vzduch, ktorý sa mu dotýka tela, ale nebol to vánok. Bol to štipľavý tuhý mráz, ktorý mu štípal kožu pod perím a zabáral sa do mäsa ako ostrý nôž.

„Zlatko, musíš si dôverovať!“

Pozrel sa matke do očí. Ona mu verila. Prečo si on nebol schopný dôverovať? Rudolf vedel, že vtáky sa učia lietať tréningom, ktorý mení ich schopnosti na dokonalé umenie. Lietanie bolo veľmi náročné na energiu, ale nízka hmotnosť vtákov bola silou ich ľahkosti. Mimoriadne výkonné pľúca a obehový systém im pomáhali podávať obrovské výkony. Perie vtákov chránilo pred chladom a v lete pred horúčavami, ale malo aj obrovský význam pri lete. Ale všetky geneticky dané vedomosti sa bili so strachom. Otočil sa matke chrbtom a pozrel sa vpred. Belasá obloha, kde - tu biele oblaky. Vzduch, ktorý je jeho priateľom. Prinútil sa nemyslieť na nič iné, nepozrieť sa dole. Ale pocit úzkosti z hĺbky ho nechcel opustiť. Bezmyšlienkovite rozprestrel krídla a odrazil sa.

„Mávaj krídlami!“ - počul znova matkin hlas.

Zamával raz, dvakrát a fíííí! Bol to nádherný pocit! On lietal, plával na belasej oblohe.

„Lietam! Lietam! Pozrite sa! Ja lietam!“

Obzrel sa a v tom jeho pohľad zabehol do hĺbky, stratil rovnováhu a začal rýchlo padať.

„Mávaj krídlami!“ - kričal otec, ale Rudolf sa rýchlo strácal spred jeho pohľadu. 

Matka vyletela za ním, ale nad malou bodkou zazrela obrovský tmavý tieň. Keď sa pozrela hore, uvidela supa, ktorý sa hnal za jej synom. Zamávala rýchlejšie krídlami, naklonila sa hlavou nižšie, ale malá bodka sa úplne stratila. Sup preletel popri nej a zmenil smer.

„Synak...“ - vyslovila, ale jej hlas už nedoznel k Rudolfovi. 

Cítil rýchlosť. Cítil štipľavý vzduch. Zabudol mávať. Zabudol dýchať. Gravitácia bola neúprosná.

"Nenarodil som sa, aby som lietal!" - bolo posledné, na čo Rudolf pomyslel, keď jeho telo dopadlo na tenkú okenicu desaťposchodového paneláku. Rudolf zostal nehybne ležať.

Dopad

Vyzeralo to byť večnosťou, ale trvalo iba pár minút, kým Rudolf zdvihol hlávku. Všetko naokolo sa točilo. Zistil, že je nižšie, ale predsa nebol na zemi. Od zeme ho oddeľovalo niečo, na čo narazil a teraz ležal na bruchu rozčapený ako žaba. Pozrel sa pod telo a uvidel, že spočíva na niečom hrdzavom a tvrdom, doteraz nepoznanom. Tá vec bola studená, kde - tu sa objavili na nej šmuhy akoby po maľovke, od ktorej ubehlo nespočetne veľa rokov.

Rudolf sa zdvihol na tenké nôžky, ktoré sa roztriasli. Zobákom náhodou zaklopal na niečo oproti, cez čo dokázal vidieť, ale nemohol prejsť. Bolo to okno. Ešte nikdy s podobným čudom nemal do činenia. Videl v ňom matný odraz samého seba, ale viac ho zaujalo, čo bolo za tou vecou. Akoby svet tam vnútri za zašpineným oknom bol omnoho bezpečnejší ako tu vonku, v jeho svete. Túžil sa dostať dovnútra, len aby už nemusel stáť na tom tenkom hrdzavom studenom kuse plechu. Nebol schopný sa zmôcť na ďalší pokus. Rozprestrieť krídla a pokúsiť sa vzlietnuť. Zatriasol sa. Nebola mu zima, veď bol nádherný deň, ale necítil sa byť vo svojom perí tam vonku. Jedným okom sa pozrel dole a znova sa všetko zatočilo. Zobákom tento krát schválne zaklopal na okno.

„Ďob, ďob!“ - a potom znova - „Ďob, ďob!“

Zrazu sa okno otvorilo a niečia ruka sa za ním načiahla. Skrčil sa. Očakával všetko možné, iba nie, že ten obor ho zanesie na miesto, po ktorom túžil. Do bezpečia, kde nemusel lietať, kde mohol byť obyčajným Rudolfom, kde nikto nepoznal jeho strach, samotu a vyčlenenosť. Kde ho nikto nenútil robiť, čo bolo proti jeho periu.

Ruky, ktoré ho jemne zvierali sa o malú chvíľu roztvorili a Rudolf čelil dvom modrým párom obrovských očí, ktoré pozerali priamo na neho. Jeho telo sa zachvelo, ale nie od hrôzy, ktorá by mala nastať. Nebál sa. Prvýkrát v živote sa nebál. Chcel zostať tam, kde bol. Nechcel byť nútený robiť čosi, čo jednoducho nebolo v ňom, z čoho mal strach. A tá dlaň ho nenútila lietať. Položila ho na zem a on neistým krokom začal skúmať okolie. Ďobol do všetkého, čo mu stálo v ceste. Uvedomil si, že takmer všetko je z podobného materiálu, na aký bol zvyknutý. V každej prekážke bola ruka prírody - drevo. To všetko mal teraz pre seba. Rozprestrel krídla, vzniesol sa asi päť centimetrov nad zem, a potom znova skackal, aby preskúmal, čo doteraz ešte nebolo preskúmané.

„Nevieš lietať?“ - počul hlas, ktorému nerozumel, a už sa k nemu dvíhali ruky, aby ho položili do nového príbytku.

Do zlatej klietky. Jeho nový domov, ktorý mu priniesol bezpečie. Farby jeho peria sa krásne odzrkadľovali v lúčoch slnka, ktoré prichádzali dovnútra cez pootvorené okno a Rudolf s vďačnosťou zaspieval svoju pieseň. Jedinú, ktorú poznal.

V zlatej klietke

Jeho domovom sa stalo miesto inde, než kde sa narodil a jeho rodina prebývala. Jeho terajšiu rodinu tvoril zvláštny obor. Čudný tvor, ale jemu taký podobný. Ešte nikdy ho nevidel lietať. Síce nemal ani krídla, ale tie dve končatiny Rudolf považoval za akýsi iný druh krídiel. Jeho hlas prirovnával k piesni vtákov. Rovnako jedol ako on, v čase, keď kŕmil jeho. Vstával za svetla, chodieval spať za tmy.

"Musel to byť predsa iný druh vtáka!" - myslel si Rudolf.

Dni prechádzali a striedali sa s nocami. Rudolf bol spokojný. Čo mu v mladosti ostatní dali pocítiť ako zábranu a týmto spôsobom sa mu posmievali, i keď ich posmešky vždy prepočul, stal sa vydedencom vlastnej spoločnosti, ostatných vtákov jeho druhu, teraz mu prináležalo. Bola to spolupatričnosť k inému tvorovi. K záchrancovi. Síce neprekonal vlastné zábrany, ale ani ho nikto k tomu nenútil.

"Veď tie zábrany neboli iba v ňom!" - pomyslel si.

Prešiel nimi každý aspoň raz v živote. Bolo iba na jedincovi, ako sa s nimi vysporiada. Bol iným, to si priznával. On však vynikal. Nebola to onakvosť, ktorú by sa mu pokúšali nahovoriť rovesníci, ak by nespadol doslova do iného sveta, ale zostal medzi svojimi a nikdy by sa nenaučil lietať. Nenasledoval ich život, ale napriek tomu, že nemohol lietať, mal pocit istoty a tým, že mohol robiť, čo chcel, mal i pocit slobody. Nepotreboval k tomu vzduch, krídla. Iba bezpečie, ktoré mu bolo dané v deň záchrany. Rudolf menil farbu. Už nebol farebný ako za mlada, ale bol čiernej farby. Žltý zobák mu však zostal. Nezmenil farbu. Mal mu pripomenúť minulosť, odkiaľ pochádzal, kto bol. To nikdy nemohol zmeniť. Bolo o neho dobre postarané a on sa cítil v klietke, v ktorej žil, skvele.

Záblesk nekonečna,

svetlo nádeje,

ktoré nikdy neslabne,

s posledným výdychom sa nevytratí,

zostáva navždy,

v diaľke žiari.

Vták v zlatej klietke si lieta sem a tam.

Let je jeho slobodou,

tam za mrežami je jeho kráľovstvo,

kde slnko vždy svieti,

hladí mu tvár a on letí do diale.

Vietor je znamením slobody,

záblesk svetla plamienkom nádeje,

že ďalej za mrežami,

nie je nič lepšie, čo by čakalo na neho.

Neprekročí hranice,

necíti žiadne zábrany.

Snáď nie to je slobodou,

lietať s vetrom nad oblaky,

nepoznať hranice možností?

Čo by však urobil, ak by sa cítil byť uväzneným?

Premýšľal by, kde je kľúč k druhému svetu,

ktorým by mohol odomknúť klietku?

Ak by mu niečo chýbalo a mal by pocit úzkeho priestoru,

v ktorom raz našiel svoju slobodu,

ale zrazu jej už nebolo dosť,

videl by pred sebou zamknuté dvere,

sadol by na vetvu,

čakal by na toho,

kto odomkne komnatu?

Ak by nikto neprišiel,

kto by ho vyslobodil,

snažil by sa znova lietať

v kráľovstve, ktoré natiahlo limity?

Odišiel by hľadať chýbajúcu túžbu,

pýtal by sa, či iba oslepol od svetla,

možno iba nevidel kľúč v odraze zrkadla,

čakajúc, že dvere sa samy otvoria?

Ale ak lieta ďalej bez pochybností, 

nemá pocit uzavretia, 

je šťastný vo svojom zámočku, 

nie je to tajomstvom slobody života?

Svetlá a rozsiahla,

pre neho domov znamená,

kráľovstvo, ktoré vždy bolo túžbou,

a za ním nie je nič viac, čo by si prial,

tak predsa našiel seba

v zlatej klietke a je slobodným.

Presne tak sa cítil Rudolf, ale zabudol na čosi... Keďže nepočul svoj druh spievať, jeho spev sa mesiacmi utíšil, až napokon úplne zanikol. Zostali iba akési dozvuky niekdajších tónov, nie však skutočný spev, ktorý jeho druhu bol taký typický. Ale keďže Rudolf si nespomínal, táto myšlienka, spôsob komunikácie bola úplne vymazaná. Žil v celkom inej rodine, než iný vták jeho druhu, nič mu však nechýbalo. Ak človek nepozná, nevidí a nerozširuje svoje vedomosti, myslí si, že má všetko, ale akonáhle príde akýsi impulz zvonka a jeho videnie sa rozjasnieva, človek spoznáva širší svet a prichádza túžba po niečom, čo doteraz nepoznal...

JABLOŇ

V sade medzi ostatnými zelenými stromami sa týčila nádherná jabloň. Bola špeciálna. Každý rok dávala veľké červené zdravé jabĺčka. Nikdy nebola nijako umele chránená proti chorobám, a nikdy ani neochorela. Pred rokmi ju zasadil jeden starký, ktorý po čase vysadil i celý sad rôznymi ovocnými stromami, aby jeho rodina a vnúčence mali hojnosť zdravých jabĺk, a keby prišli horšie časy, mohli hospodáriť touto formou. Stromy sa rozrastali, rozpínali a rodili šťavnaté chutné ovocie. No najvzácnejším pokladom bol práve najväčší a najstarší strom -jabloň, o ktorej hovorí tento príbeh. Jabloň bola najstaršia zo všetkých stromov, ale rástla a rozširovala svoje konáre najbujarejšie. Bola prvou, ktorá zarodila. Bola prvou, ktorá naplnila hladné žalúdka, keď nebolo iného jedla. Keď ľudia, ktorí sa starali o ňu a zbierali jej plody, štiepili a rozmnožovali s láskou, zomreli, ona stále stála hrdo sa pnúc medzi ostatnými ovocnými stromami. Keď prišla choroba, bola jedinou, ktorá ju minula, zarodila každý rok nádherné a chutné jablká. Prišiel mohutný vietor a ozrutnou silou olámal konáre ostatných stromov, ona však stála neporušená. Naokolo vysadené stromy ju chránili svojimi kmeňmi, konármi i korunami. Prišlo sucho, nedostatok vlahy spôsobil nedostatok plodov, ale ona znova zarodila v hojnom počte. Prišlo krupobitie, ale neobilo všetky jej plody. I keď pár popadalo, zostali čerstvé, neodreté, lebo ich obal bol dosť tvrdý, aby ochránil jemné a šťavnaté vnútro. Prišiel sneh, ozdobil konáre, ale nezlámal ich. Iba ich pokryl jemným plyšom a ochraňoval, kým mráz trval. A keď vyšlo slnko, jabloň sa znova zaligotala vo svojej kráse. Hovorí sa, že strom zasadený do zeme so silno zapustenými koreňmi sa nedokáže brániť búrke a rôznym poveternostným vplyvom. Je odsúdený stáť na jednom mieste s otázkou visiacou vo vzduchu, či ho blesk zasiahne alebo minie. Tento strom však prijal svoj osud takým, akým bol. Jeho jediným životom bolo stáť a odolávať rôznym poveternostným vplyvom, všetkému, čo by mu mohlo ublížiť. Nesťažoval sa. Nemyslel si, že stáť na jednom mieste je jeho údelom. Považoval ho za požehnanie a s vďakou odmeňoval generácie starca a jeho rodiny bohatým ovocím. Keď však starký odišiel, aby otvoril brány nebies, v ten rok jabloň nepriniesla žiadne ovocie. Niežeby sa starcov syn nestaral dobre o gazdovstvo, ktoré mu bolo zanechané, ale jabloň takto smútila. Za to, že sa starký o ňu dobre staral, zavlažoval ju a oberal, mu dávala hojné ovocie. Keď však odišiel, bol to jediný spôsob, ako mohla smútiť so slzami miazgy, ktorá sa objavila na jej kôre.

Strom – vinník

Keď prešiel rok smútku, jabloň znova zarodila pre starcovho syna, ktorý prebral hospodárstvo po otcovej smrti a staral sa oň ako to videl u svojho otca už v detstve. Roky ubiehali, deti rástli, prišli vnúčence a syn mal zrazu šesťdesiat rokov. Mesiace sa menili, ročné obdobia sa striedali, ale poveternostné vplyvy stále nemali moc nad jabloňou. Kvitla a rodina z lásky, pocty a úcty, či vďaky za dobré zaobchádzanie.

Doba sa však zmenila. Do mesta i na dedinu prišla kríza a prebytok chutného zdravého ovocia hnil na skladoch. Čo sa predalo, z toho sa uživiť nedalo. Otec túžil pomôcť synovej päťčlennej rodine, ale napriek tomu, že jablká boli zdravé, nikto o ne nemal záujem. Nebolo dostatok peňazí a rodiny žili z toho, čo si vypestovali, poprípade vymenili medzi susedmi. Čoraz častejšie sa ozývalo hlasné škŕkanie žalúdkov. Otec sa pokúsil zasiať obilie medzi ovocné stromy, ale zemiaky a zelenina sa nechytili. Možno pôda prospievala iba ovocným stromom? Každý bol nešťastný a bezmocný. Nik nemohol očakávať od suseda veľkú pomoc. Na okolí poväčšine každý mal iba ovocné stromy a to málo zeleniny, ktorú si niektorí dokázali vypestovať, mnohokrát nestačilo ani nakŕmiť vlastnú rodinu.

Tridsaťročný syn gazdu začal chradnúť. V duchu sa neustále vracal ku krásnym časom, o ktorých mu rozprával otec, keď ešte jeho starý otec viedol statok. Všetka potrava, ktorú si mohli dovoliť kúpiť za to málo, čo mali, bola pridelená deťom, a keďže nezohnal už dlhší čas prácu v meste, zatrpkol. Nik však nepostrehol známky prichádzajúcej depresie.

V jedno ráno sa starý gazda prechádzal po sade s úmyslom skontrolovať stromy, ako to vídaval u svojho otca. Skoro ráno, keď nerušene mohol načúvať prebúdzajúcej sa prírode a vdychovať jej vôňu, prichádzal k starej jabloni. Keď bol dostatočne blízko a jeho starecké oči dokázali vidieť ostro, našiel syna visieť na jabloni. Na starej jabloni. V záchvate bolesti padol na kolená tesne pred koreňom a päsťami udieral do jablone so strachom zdvihnúť zrak a pozrieť sa znova na bezvládne telo jediného syna, za ktorého by vymenil vlastný život.

Žiaľ a trpkosť nad nespravodlivosťou osudu čoskoro vystriedal hnev. Hneval sa na všetko a na každého. Závidel život drobnému mravcovi, ktorého jeho oči postrehli, keď padol na kolená. Závidel však kostre s kosou, ktorá držala v studených rukách jeho syna, omnoho viac. Mesiac sa zmenil na červený a vtáci začali nízko lietať... Zrod hviezdy, čarokrásne svetlo, ktoré hrá na oblohe, bolo zrazu už tak ďaleko, ale predsa ho bolo cítiť ešte blízko. Jej svetlo bolo vidieť, lesklo sa v žiare mesiaca, akoby tancovalo na nebi. Jej život však nie je nekonečný. Ani hviezda nežije večne. Odchádza v najväčšej bolesti tam, kde ju nik nevidí. Človek sa iba pozrie na oblohu, a viac už nevidí svoju vyvolenú hviezdu. Hľadá ju dlho, ale potom zistí, že vybuchla veľkým výkrikom a on zostal sám pozerajúc sa na nebesia ako každý večer, nenachádzajúc však tú jedinú, ktorá ukazovala vždy smer a nakoniec predsa zanikla. Nežne ako len vedel, pohladil synove nohy visiace vo vzduchu a bežal k chatrči tak rýchlo, ako mu to dovoľovala pokročilá artróza. Zastavil sa až v šope a jeho oči hneď našli, čo hľadal. Ruky sa chopili sekery. Vrátil sa k jabloni. Keď pred ňou stál, myseľ ešte viac zastrela zlosť a bolesť. Začal do stromu rúbať silou, akú len našiel v sebe. Zodpovednosť pripisoval jabloni i vlastnému otcovi, ktorý ju zasadil, nepremýšľajúc, že ona bola jedinou záchranou pre viac generácií. O pár minút starec začul akýsi zvláštny škrekot. Pozrel sa na nebesia a uvidel vtáka lietať nad jabloňou. Ešte raz sa silno rozohnal a hlboko zasekol do stromu. Jabloň začala krvácať. Zrazu požehnanie sa stalo údelom. Z hlbokého zárezu po ostrej sekere sa vykotúľala miazga. Stekala po kmeni až ku koreňom ako krvavá slza bolesti.

Frank

Život mravca nie je ani zďaleka taký jednoduchý, ako sa na prvý pohľad môže zdať. Nie je to len bezcieľne pohybovanie sa sem a tam, zabezpečovanie jedla a plodenie ďalších jedincov. Je to aj o tiaži, ktorú musia mravce každý deň vláčiť. Niekedy tá váha je aj dvojnásobne väčšia ako ich vlastná hmotnosť. Sú však výnimočné aj tým, že na povrchu svojho malého tela, drobnej kože, cítia zmeny počasia a sú schopné predpovedať dážď. Frank bol jedným z tých mravcov, ktorý sa pokúšal zo dňa na deň vláčiť stále väčšie a väčšie množstvo predovšetkým jedla. Skúšal hranicu svojich síl. Nešlo však iba o drobné omrvinky, síce niektoré boli väčšie ako on sám, ale aj drobné halúzky, ktoré na jeho chrbte sa dali prirovnať, ako keby človek chcel odniesť hrubý kus ťažkého koreňa stromu na vlastných ramenách.

Frankovi priatelia a rodina mu nerozumeli. Tvrdili, že by sa nemal pokúšať prekonať svoje sily, ale mal by odniesť iba toľko, koľko naozaj unesie. Tak by bol rýchlejší a dokázal by nahromadiť omnoho väčšie množstvo jedla. Bol by užitočnejší. To bolo predsa cieľom každého mravca. Blúdiť sem a tam. Hľadať a nosiť. A potom znova hľadať a zbierať. Čo robil on, to nebolo vôbec osožné.

Frank prišiel mnohokrát k zraneniu, ale nedbal o to, ako malí chlapci nedbajú o odreniny, kým sa naozaj vážne nezrania. Bol nebojácny, udatný mladý mravec. Jemu adresovaným posmeškom neprikladal takmer žiadny význam. Naoko. Ale vo vnútri ho trápilo, že mu nerozumejú tí, čo by najviac mali. Nechcel tak veľa. Chcel iba, aby ostatní porozumeli, že hranica medzi možným a nemožným neexistuje a ak mravec niečo chce, dokáže to tréningom a odhodlaním. Chcel byť príkladom pre ostatných, a na druhej strane nechcel zostať celý život iba obyčajným mravcom. Túžil niečo dokázať predovšetkým sebe. Bol príliš malým. Nikto si ho nevšímal. Na mravcovi predsa nikomu nezáležalo, len jeho vlastnému druhu. Potreboval sa zviditeľniť, dodať si sebadôveru a mohol tak urobiť iba jediným spôsobom, ktorý poznal. Využitím sily, ktorá bola väčšia, než sila jeho rovesníkov. Nerozumel, prečo nepochopia, že kým oni nazbierajú menšie veci, s ktorými sa musia stále vracať do príbytku, odložiť ich, znova sa vydať na novú cestu, on je schopný priniesť väčšiu vec, z ktorej je možné viac podeliť. Neusporí predsa takto energiu a čas? Ale hlávky mravcov sa naďalej iba nesúhlasne kývali...

„To je normálne!“ - ubezpečoval sa.

„Každý túži po uznaní vlastného nápadu, len niektorí sa príliš držia zaužívaných zvykov a sú neschopní zmeny. Možno som obklopený nesprávnym spoločenstvom. Možno by som mal zájsť a pokúsiť sa vyhľadať mne podobných.“ - pomyslel si a neotáľal. Museli tam byť predsa aj iné, podobne zmýšľajúce mravce. Rozhodol sa. Nerozlúčil sa s nikým. Nevrátil sa do svojho príbytku. Rozhodol sa pokračovať v ceste sám a nájsť niekoho, kto by ho pochopil. Ešte nevedel, kam pôjde, ktorou cestou sa vyberie, ale hovoril si:

„Mravce predsa žijú všade!“

Vyhýbal sa asfaltovým cestám, uprednostňoval suchú zem a počas toho dobrodružstva vždy našiel nejaké to jedlo a nadobudol nové sily. Bol odhodlaný. Odhodlaný, že sa bude mať raz s kým podeliť o svoje dosiahnuté výsledky. Nemienil sa vzdať bez boja. Prečo tá potreba? Prečo mu nestačilo, že je priebojný, že pozná svoje schopnosti? Prečo ho to nenaplňovalo? Potreboval počuť pochvalu od iných, presvedčiť samého seba, že je naozaj dosť dobrý? Frank sa rozhodol nájsť odpoveď nielen na to, či existuje vo svete niekto podobný ako on, ale aj na nezodpovedané otázky potreby.

Tesnosť

V Rudolfovi sa prebúdzal nepokoj. Cítil stratu a prázdnotu. V zlatom domove, kde žil a doteraz sa cítil dobre, bolo zrazu málo miesta. Začal skúmať svoje telo. Perie bolo tmavo-čierne a stále sa krásne lesklo. Jeho nohy narástli a koža sa stala zrohovatenou. Hrubé nechty na prstoch si udržiaval vďaka hrubému konáru vo svojom príbytku. Nadýchol sa a zistil, že drevo naokolo v tmavej izbe nedýcha už viac prírodou. Bydlo, na ktorom stál, bolo vytvorené rukou človeka, nie matkou prírody. Bolo to všetko iba pozlátka. Únik. Pocit, akoby mu niekto odstrihol krídla, ale odstrihol si ich on sám už tak dávno... Ako si mohol myslieť, že sa nenarodil preto, aby lietal? Rozprestrel krídla, ale ako keby mu prirástli k telu. Pokrútil hlavou doprava, potom doľava. Tiché lamentovanie nad životom, ktorý ho už neuspokojoval.

Prešiel rok. Rudolfovi ubúdali sily. Vedel však, aká sila sa to v ňom skutočne skrýva? Nebol pochabým, keď odišiel z domova, zanechal všetko, nepokúšajúc sa raz vrátiť? Ale ako sa mohol vrátiť, keď bol uväznený v zlatej klietke? A v tom, keď sa myšlienka zhmotnila, uvedomil si, že doteraz sa nikdy necítil byť väzňom. Nemal žiadne spomienky na prvý vzlet, na prelet nad korunami stromov, na sťahovanie s ostatnými vtákmi, keď sa ročné obdobie začalo meniť a nadišla zima. Na vracanie sa, založenie vlastnej rodiny a učenie svojich ratolestí všetkému, čomu sa priučil on od svojho otca. Jeho ja zakrpatelo. Stretával toho istého človeka po celý čas, ktorý mu ponúkol bezpečie a ochranu. I on bol sám! Rudolf nikdy nevidel podobný druh, ktorý by prišiel k nemu na návštevu. Čo predstavovalo na začiatku kráľovstvo, začínalo byť príliš tesné. V Rudolfovi sa ozýval neznámy hlas oddať sa skutočnej slobode, nie tej, ktorú si vytvoril. Táto sloboda bola umelá, kým tá tam vonku prinášala vzlet. Pocítil silnú túžbu za strateným časom. Prežiť ho. Prežiť ho ako vták. Vzdychol si. Vydal však iba tenký hlások, ktorý priniesol ešte viac rozčarovania. Áno, zabudol reč svojich predkov, zabudol hymnu svojho druhu. Keď prvá slza vypadla, Rudolfov zobák sa otvoril, jazyk sa začal pohybovať a z hrdla sa ozvali tóny smutnej melódie, ktorú ešte nik nepočul, ktorú ešte žiadny vták nezaspieval. Jeho spev bolo počuť za oknami paneláka. Mnohí vtáci si sadli na parapetu a načúvali mu, diviac sa odkiaľ prichádza, kto je ten vták za oknom, ktorého spev bol takým jedinečným.

Je tu čas zmeny, odchodu,

čas nových výziev a krajších dní,

kde smeroval si po celý čas

v obdobiach upršaných.

Je tu zmena, ktorá neprišla náhle,

ukazovala však tvár už dlhšie,

ty ale si sa bál,

že nevieš sám prekonať ten svár.

Zatváral si oči,

mal si strach,

vykonať tú zmenu,

to nebolo iba tak.

Mnohého si sa musel vzdať,

podať obraz reálny,

samého seba prekonať,

keď prišli démoni.

Nevyrieknuté pravidlo prestalo existovať,

nie je viac cesty, kam by si spel v tme,

do ktorej ťa zakliala vinná myseľ.

Čo si čakal?

Dúfal v zmenu istú,

keď holub priletí

a sadne si na tvoje ramená,

aj keď videl si drobné znamenia,

že to nebude tak?

Výber nástrojov nebol skutočný,

iba si utekal, skrýval sa,

a ten svet reálny,

zdal sa byť na míle vzdialený.

Ľutoval si sa,

ronil slzy za noci,

až v jedno ráno zakvitla nová nádej,

priniesla novú silu,

zabila vinníka zvaného: Strach,

a tvoj pocit slobody bol ten znak.

V drobných očiach sa zrodilo ešte viac sĺz. Stekali po pierkovom líci. Tak veľmi túžil počuť spev vtákov a pridať sa k nim. Potreba i túžba boli silné. Prekvapili ho nepripraveného. Bol odhodlaný prežiť život vo svojom kráľovstve bez toho, aby mu v ňom niečo chýbalo. Kým si však myslel, že má všetko, stratil mnoho. Zakaždým, keď však Rudolf začal spievať, nastala tma. Muž, jeho spasiteľ, nepochopil melódiu. Nadával mu, žiadal, aby okamžite prestal, a keď ho Rudolf neposlúchol, hodil na klietku čierny kabát. Keďže Rudolf nevnímal čas, iba svetlo a tmu, uvedomil si, že v poslednom čase bola čoraz častejšie tma, ale nedbal o to. Pieseň mu dávala aký – taký pocit pohody. V jej tónoch bolo poznať túhu a radosť zo slobody, ktorú poznal ako mláďa, ale i smútok po nenaplnenej túžbe. Tóny melódie sa zvyšovali, boli čisté a jasné a dotýkali sa srdca. Boli spoveďou jeho duše. Hovorili o ňom. V jednu takúto noc, teda bolo to cez deň, ale Rudolf to nemohol vedieť, muž stiahol kabát z klietky, otvoril dvierka. Rukou sa zahnal po Rudolfovi. Po pár minútach sa mu podarilo ho chytiť. Otvoril okno a Rudolf skade prišiel, tade odišiel, vyhodil toho škriekajúceho tvora. Už viac nebol domácim miláčikom. Rudolf sa ocitol vo vzduchu a chytil ho starý známy panický strach.

„Neviem lietať!“ - zaškriekal v návale paniky.

„Vieš, Rudolf! Každý to dokáže! Preto máme krídla, aby sme lietali!“ - po dlhom čase znova počul v mysli hlas matky. 

Dodal mu energiu, výdrž a odhodlanie. Vedel, že matka tu nie je, ale ak sa na neho môže pozerať odniekadiaľ, chcel, aby bola hrdá na svojho syna. Zamával teda krídlami a zdalo sa mu, že sa vzniesol o kúsok vyššie. Krídla sa na chvíľu zastavili vo vzduchu, potom priľahli k telu a Rudolf padal.

„Neprestávaj! Len mávaj! Plávaj na vzduchu! Sem patríš, sem si sa narodil!“ - znova jej hlas.

„Spoj sa so vzduchom! Vytvor jednotu!“

Rudolf mával, potom sa nechal unášať ľahučkým vánkom, potom znova mával a pocítil nepoznanú energiu, ktorá pramenila z letu, prúdila pod jeho perie, až sa dotýkala útleho telíčka a Rudolfa zaliala horúčava a radostný pocit. Chvíľa slobody. Takto lietal celý deň, nevediac, a ani nepomysliac, kam by mohol spieť. Oddával sa iba tomuto doteraz nikdy nepoznanému silnému pocitu, a keď nastala noc, zaspieval svoju pieseň celému svetu. Chuť slobody priniesla nový smer, život, ktorý mu patril od narodenia. Prinavrátila ho tam, odkiaľ prišiel. Do prírody. Do skutočného domova. Keď pieseň skončila, Rudolfove oči sa zavreli od únavy. Jeho prvý let bol najkrajším, ale aj najvyčerpávajúcejším zážitkom. Sklonil hlavu do peria, stiahol k sebe krídla a s úsmevom zaspal na konári jablone, nevidiac mravčí život v tráve, ale cítiac sa živším ako nikdy predtým.

Sekunda prázdnoty

Zobudili ho až otrasy konára, kde odpočíval. Najprv cítil iba akési brnenie a potom silný úder, ktorý sa niesol zdola až do všetkých konárov na strome, ktorý mu ponúkol útočisko v noci. Škriekajúc sa nadniesol do výšin nepremýšľajúc nad tým, čo ho včera uspalo.

„Čo keď zabudnem lietať?“

Bol to strach, ktorý prišiel, keď sa oddal spánku, ale tak rýchlo zanikol, ako náhle sa objavil, tak rýchlo zanikol. Rudolf sa pozrel dolu a jeho drobné oči sa na chvíľku stretli s očami človeka. Boli prázdne. Prvýkrát v živote videl rovnakú bytosť, ako tú, ktorá ho prijala, keď bol malý, aby sa ho potom zbavila.

„Alebo iba chcel, aby som lietal?“ - prišli pochybnosti.

„Pochopil smutnú pieseň mojej duše?“ - pomyslel si, ale nechal myšlienku vo vzduchu. 

Rudolf neodletel, neschoval sa. Krúžil nad korunami stromov a z výšky sledoval dianie. Uvidel ostrý predmet – sekeru v rukách ďalšieho obra. Zdalo sa, akoby ten obor sa vnáral do neviditeľného tekutého piesku, a tým sa zmenšoval každým zaseknutím do kmeňa stromu. Rudolf uvidel slzy, ktoré sa zaleskli v prvých raňajších slnečných lúčoch. Slzy jablone vo forme miazgy, ktorá vytvorila hustú hrču a pomaly stekala nadol jej kôrou. Pocítil ľútosť. Nevedel, čo strom mohol vykonať, ale keďže mu poskytol nocľah a útočisko pred tmou, rozhodol sa, že ho ochráni. Ako však bojovať proti človeku? Bol iba drobnou bodkou oproti nemu. Keď sa pozrel na bok, uvidel ďalších ľudí, ktorí sa náhlili k starcovi a k tomu, ktorý visel vo vzduchu.

„Zabudol snáď lietať?“

Zniesol sa nižšie a krútil nad jeho hlavou. Jeho oči bez života pozerali mĺkvo priamo na neho. Dav bol blízko.

„Možno by som mu mal zaspievať svoju pieseň. Možno by ho to rozveselilo.“ - pomyslel si a rozospieval sa.

Dám ti iba toľko, koľko znesieš,

ten náklad nezlomí ťa,

i keď cítiť budeš ten tlak,

ktorý srdce nalamuje viac,

než tvoje telo boľavé,

ja nedám ti viac.

Dám ti iba toľko, koľko znesieš,

ten náklad nezlomí ťa,

i keď budeš cítiť

to je posledný deň,

bude to začiatok nového života.

Dám ti iba toľko, koľko znesieš,

ten náklad nezlomí ťa,

aby dokázal si mi vieru,

to je, čo potrebujem od teba.

Príde deň vykúpenia

od bolesti a beznádeje,

príde nový deň,

moje svetlo ťa zohreje.

Dám ti iba toľko, koľko znesieš,

však nikdy nepýtaj sa prečo,

odpoveď leží v tvojej duši,

je jasná ako najjasnejšie nebo.

Je to láska, ktorú som ti venoval

pri tvojom zrode,

keď som si ťa k sebe povolal,

vedel som,

že ti dám iba toľko, koľko znesieš,

nikdy toho nebude viac,

ty naučíš sa dôverovať mi

a ja budem vidieť, že dušu nepredáš.

Akonáhle príde ten deň,

budeš vedieť všetko,

spoznáš, čo očiam bolo uzavreté,

vyrastieš a dospeješ razom.

To bude ten čas,

keď tvoje srdce otvorí sa,

zdolá démonov zo sna

a láska pohltí ťa.

Dám ti iba toľko, koľko znesieš,

ten náklad nezlomí ťa,

preto ak si so mnou, si na bezpečnej strane.

Dám ti iba toľko, koľko znesieš,

ten náklad nezlomí ťa,

ak pochopíš moje slová, príde znovuzrodenie.

Pieseň dôvery, odbremenenia sa od bolesti a tiaže s prísľubom nádeje sa niesla krajinou, rozširovala sa po pláni, dotýkala sa vetiev jablone, doliehala k ušiam človeka, ktorý zdvihol ešte raz ruku, ale zrazu mu bezvládne padla a Rudolf už iba videl, ako k nemu pribehli ďalší ľudia, snažili sa ho odtiahnuť od jablone a položili na zem toho, ktorý visel vo vzduchu.

Pomoc

„Hej!“ - ktosi kričal tenkým hláskom.

„Hej! Nepočujete ma?“

Aj keď sa Frankovi zdalo, že prešiel tisíce kilometrov, v skutočnosti iba obišiel strom. Kde-tu sa zastavil, aby zodvihol čosi zo zeme, pravdaže iba niečo, čo bolo hodné zodvihnúť, bolo ťažšie ako on, potom sa pozrel dookola, či ho niekto vidí, poťažkal si predmet a položil ho naspäť na zem. Rovnako sa to stalo i vtedy, keď ho akýsi obor v rýchlosti takmer zašliapol a prevrhol na chrbát. Frankova zadná časť sa zaborila do jamy a akokoľvek sa snažil dostať na nohy, nedarilo sa mu to. Vtedy uvidel vo vzduchu čosi preletieť a sadnúť si na konár stromu. Iste, počul aj on pieseň vtáka, ktorá mu pripadala v tejto bezútešnej situácii v akej sa nachádzal, ešte smutnejšia. „Hej, ty tam hore!“ - skríkol ešte raz z celého hrdla a želal si, aby sa tie dva páre oči pozreli na neho, mohli ho zaregistrovať medzi porastom hustej trávy. Vták však iba ďalej spieval. Frank pocítil dupot viacerých nôh a uvidel dav náhliacich sa ľudí.

„To je môj koniec!“ - pomyslel si, a keď sa buchot ozýval už priamo pri ňom, zavrel oči a iba dúfal, že ho obídu.

Bol príliš malým. Nemohli ho vidieť. Sila, ktorú mal v sebe, mu bola teraz na nič. Nohy prebehli tesne vedľa jeho hlavy, až zastali obďaleč. Frank otvoril oči a vyslal nemú vďaku, že je na žive. Neďaleko uvidel svojho rovesníka.

„Hej, ty! Prosím ťa, mohol by si mi pomôcť?“

Bol omnoho väčší než on a telo mal zafarbené. Frankovi sa zdalo, že fosforeskuje vo viacerých farbách.

„Myslíš mňa?“ - zastavil sa mravec a podišiel k nemu.

„Fííí, aký si veľký!“ - vyšlo z Franka.

Mravec sa na neho čudne zahľadel. Frank sa spamätal a riekol:

„Mohol by si mi, prosím, pomôcť dostať sa na nohy?“ 

„Čo sa ti stalo?“

„Jeden z tých obrov.“ - ukázal napravo ku skupinke ľudí - „Bežal tak rýchlo, až sa zem otriasala a hodilo ma do tejto jamy. Prevalil som sa na chrbát a nemôžem sa dostať von.“ - zahanbene vysvetľoval.

Mravec kývol hlavou a nohami sa zadrapil do Franka. Spoločnými silami sa dostal z jamy. Frank si zotrel pot z čela.

„Si veľmi silný. Ďakujem!“

„Sám nikdy nemôžeš byť dosť silným. Naša sila spočíva v spolupráci.“ - odvetil a pobral sa svojou cestou.

V tej chvíli však Frank znova pocítil brnenie a uvidel, že ľudia sa pohli. Rýchlo sa poobzeral a odbehol do bezpečia. Keď sa otočil k ľuďom, uvidel, že kto ho zachránil, kľučkuje medzi tými obrovskými nohami.

"Sám nikdy nemôžeš byť silným. Naša sila spočíva v spolupráci."  - doznievali mu v mysli jeho slová.

Neotáľal.

„Hej! Pozor!“ - zakričal na neho a vydal sa smerom k nemu. 

Veľký mravec sa obzrel, zastavil sa na chvíľku a Frank už videl dvíhajúcu sa nohu, ktorá mala ukončiť púť jeho záchrancu.

„Nezastavuj! Bež rovno! Rýchlo!“ - kričal, a už aj bol pri ňom, dávajúc si pozor na tie veľké nohy a vedúc ho von z bludiska, v ktorom sa ocitol.

Netrvalo to dlho, ale pre nich to bola nebezpečná jazda a nevedeli, či vyhrajú. Všetko stíchlo. Nebezpečenstvo pominulo.

„Ďakujem! Ďakujem ti!“ - vykoktal ešte stále prestrašený veľký mravec.

„Zachránil si ma. To ja ti ďakujem! Keby niet teba, nemohol by som ti pribehnúť na pomoc.“ - Frank sa usmial, ale jeho slová boli úprimné.

„To je tajomstvom spolupráce.“ - žmurkol na neho mravec.

„Nechceš ísť so mnou? Potrebovali by sme takých udatných junákov, akým si ty.“

Frank chvíľku váhal, ale potom pokrútil drobnou hlávkou. 

„Ďakujem! Tvoje pozvanie je lákavé, ale moja cesta tu ešte nekončí.“

„Kam smeruješ?“

„Nájsť svoje šťastie.“ - odpovedal Frank.

Mravec ho obdaril úsmevom.

„Chlapče, som dvakrát taký starý ako ty. Prijmi moju radu! Nehľadaj šťastie vonku, ale vo svojom vnútri!“- nato sa odzdravil a nechal Franka zmäteného stáť na ceste.

„Vo vnútri?“ - Frank nerozumel, ale ani nemal čas sa zaoberať hľadaním odpovede.

Vták sa zniesol na zem tesne vedľa neho.

„Jedlo!“ - pomyslel si Rudolf, ktorý uvidel dva mravce na zemi.

Stretnutie

Svet je malý, hovorí sa, a nemôžeme si ani skutočne predstaviť, aký naozaj malý sa zdá byť, keď udalosti priťahujú iné deje, aby sa v inom čase spojili, aby sme sa z nich poučili, osvojili si niečo nezaplatiteľné. Nuž áno. Prichádzajú aj životné situácie, keď nie vždy nás teší, čo sa práve deje. Však to „tu a teraz“ je vždy v našich životoch pre vyšší význam. Musíš zájsť ďaleko, aby si našiel časť seba. Musíš stratiť takmer všetko, aby si sa dokázal tešiť z toho, čo máš. Musíš vypočuť veľa klamstiev, aby si vedel, kde je pravda. Trpieť, aby si poznal chuť šťastia. Byť osamelý, aby si si cenil slobodu. A niekedy život je o riskovaní všetkého pre sen, ktorý iný nemôže vidieť, iba ty.

Čo som?

Mŕtve pozadie dávno vypršanej hviezdy,

konár stromu zapustený do zeme

spojený s koreňom,

oddávajúci sa životnej miazge,

aby opačným smerom prúdil do kmeňa?

Čo som?

Kvapka v kaluži blata

pri tanci ostatných kvapiek z neba,

ovca zo stáda, ktorú naháňa vlk,

alebo potrava, ktorá vyživuje ľud?

Čo som?

Bez umŕtvenia vytrhnuté,

na zdrapy roztrhané srdce,

zošité sterilizovanou ihlou,

alebo srdce naplnené láskou,

aby navždy žiarilo?

Môžem byť všetkým, čím ma chceš vidieť

a v tvojich očiach sa bude odrážať môj obraz.

Kto si čo myslí, kto som, tomu sa stávam tým.

Prečo si myslíš, že som výstredný, podivný?

Prečo si myslíš, že som iný než ty?

Vidíš znamenie na mojom čele,

si jediný, kto ho tam kreslí!

Dávaj pozor, či je vo svetle, či v tieni,

lebo svetlo, ktoré vyžaruje, spadá na teba.

Súdiš ma ako múdreho alebo hlúpeho,

vo mne čítaš svoj vlastný zákon,

vinu či nevinu.

V jazere mojich očí vidíš seba ako v zrkadle.

Som tvojím priateľom, či nepriateľom?

Čo som?

Keď každý odišiel, tón Rudolfovej piesne zanikol. Čo najtichšie spustil sa na zem, tesne za chrbát Franka, ktorého uvidel zhora, keď sa zniesol nižšie. Keď otváral zobák, Frank sa mu otočil chrbtom, urobil pár krokov vpred, akoby sa chcel vydať za kamarátom, ktorého práve stretol. Potom však zastal, akoby váhal. Zadumane sa pozeral za mravcom, ktorého už nebolo vidieť. Rudolfov zobák klapol a zhltol vzduch. Zaostril a uvidel, ako sa mravec medzičasom otočil a nebojácne sa mu pozerá do očí.

„Konečne!“ - začul po chvíli.

Obrátil sa, ale nevidel nikoho naokolo. Ten hlas však prichádzal zblízka a zdalo sa, že hovorí k nemu.

„Kde si bol toľko? Doteraz som na teba kričal a ty prídeš, keď je už po všetkom!“ - vyčítal mu Frank.

Rudolf sa pozrel do trávy a nemohol uveriť vlastným očiam. Naozaj ten mravec rozpráva k nemu? To nemá žiadnu úctu k väčšiemu a silnejšiemu? Ako sa to opovažuje ho osloviť?

"Mohol by som ho zožrať a on sa vôbec nebojí!" - premýšľal, nahlas však nepovedal nič, iba stále zazeral na mravca.

„Počuješ ma vôbec?“ - spýtal sa znova Frank.

„Počujem!“

„Tak prečo mlčíš?“

„Čo by som ti mal povedať? Bola položená vôbec nejaká otázka?“ 

„Nepočul si? Kde si bol toľko?“

Ten mravec ho vyvádzal z rovnováhy. Čo jeho do toho, kde bol?

„Nuž, asi si ma nepočul, keď si spieval tak hlasno.“ - Rudolf pokýval hlavou.

„Zapadol som do jamy a videl ťa zhora, kričal na teba, ale nepočul si ma. Našťastie niekto išiel okolo. Od toho vresku by som mohol aj ohluchnúť. Nezdá sa ti, že takto prichádzaš o nejaké dôležité veci? Ak by si bol ticho, počul by si omnoho viac!“ - snažil sa ho Frank poučiť.

Keď však uvidel záblesk v Rudolfových očiach, rýchlo zmierlivejšie dodal:

„Alebo aspoň tichšie?“

„Tichšie? Bol som ticho príliš dlho. Nevedel som, čo je to spev, rozhovor a sloboda letu. Nie, nebudem tichšie! Nikdy!“

„A čo ak kvôli tomu ruchu raz nebudeš počuť volanie o pomoc? Čo ak sa kvôli tebe niekto zraní?“

„Buďte, prosím, ticho!“ - počuli neznámy hlas prichádzajúci odniekadiaľ zhora. 

Keď zdvihli hlavy, nevideli nič, iba jabloň, ktorej konáre sa ohýbali v ľahkom teplom vetre. Ten hlas však nebol zvukom šumu lístia. Bol zreteľný, milý. Nerozkazoval, iba prosil. Odkiaľ pochádzal? Hovoril k nim?

„Nehovorte k sebe takto! Neobviňujte sa! Nič sa predsa nestalo! Mohlo to dopadnúť omnoho horšie.“

„Veruže mohlo!“ - začal Frank.

„Práve to sa mu snažím opísať.“

„Nie! Ty mu vyčítaš, že ťa nepočul, lebo sa venoval svojej záľube, tomu čo ho robí, kým je.“

„Vidíš?“ - Rudolf sa cítil byť vo svojom živle.

„Ale v tvojom prípade by som tiež mlčala. Mal by si spievať i šťastné piesne, veď si našiel zmysel svojho života. Či nevidíš, že svojím spevom neobohacuješ vždy duše živých, že tvoja pieseň je volaním o pomoc a vchádza do minulosti? Urobil si krok vpred, ale stále žiješ v minulosti namiesto toho, aby si vychutnával svoju slobodu.“

„Ale ja...“ - chcel Rudolf čosi povedať, ale v tej chvíli ho napadla iná myšlienka.

„A ty? Prečo sa skrývaš, keď k nám hovoríš? Prečo neukážeš svoju tvár?“ 

„Nemôžeš ma vidieť, Rudolf?“ - spýtal sa hlas.

„Nie! A ako to, že poznáš moje meno?“

„Stála som tu už dávno predtým, než si sa narodil. Videla som vyrastať už tvojich rodičov. A ty Frank... Cítila som celý zástup tvojho rodu pochodovať nad mojimi koreňmi.“

Obaja v nemom úžase mlčali, až to bol nakoniec Frank, ktorý prehovoril:

„Čo ty môžeš vedieť o nás?“

„Viem toho dosť. Ty, Frank, si silný, ale ešte nerozumieš, že sám si úplne slabým. Bez pomoci sa nedokážeš dostať z jamy, kde si zapadol. Odnesieš aj dvakrát väčšiu váhu než je tvoja, ale predsa samého seba neodnesieš. A ty, Rudolf, ty sa skrývaš, letiac vysoko ako len môžeš, hľadáš únik v rýchlosti, ale spev ťa po celý čas prezrádza. Spievaš, hovoríš, ale nepočúvaš. Viem, kde žiješ. A nie je to prítomnosť.“

„Ale kto si?“ - spýtali sa naraz pozerajúc sa hore ku konárom, odkiaľ ten hlas prichádzal.

"Iste je to dajaká zver, ktorá žije v korunách stromu." - pomysleli si. 

„Som jabloň, ktorá rozdáva, napája, poskytuje útočisko, ale taktiež raní.“

Obom sa roztvorili oči v nemom úžase.

„Stojím na jednom mieste po celý život, neschopná uhnúť sa dejom naokolo. Nepovažujem svoj život za údel, lebo pulzuje vo mne život, i keď nie som schopná urobiť krok vpred či vzad. Neprehovorím, iba čo vietor sa dotkne mojich listov, roztancuje ich a šum prezrádza moju minulosť ako tvoja pieseň, Rudolf. Sama nie som silná, ale mám moc, ktorá je nad všetky sily sveta, Frank.“

„Ale my ťa počujeme!“ - bolo to skôr konštatovanie a zdalo sa, že čo im povedala, ich neprekvapilo.

„Vy áno, ale ľudia už dávno zabudli načúvať zvukom prírody.“

„Viem o tom svoje.“ - riekol Rudolf a Frank sa pridal.

„Veru, aj ja by som mohol rozprávať o ľudskej podlosti.“

„Nie!“ - napomenula jabloň.

„Ľudia v podstate nie sú zlí. Pochádzajú od rovnakého stvoriteľa ako my všetci, tak ako by mohli byť zlými, keď boli stvorení pre lásku a z lásky? Oni iba... iba zabudli, odkiaľ pochádzajú, kto im dáva príbytok, vytvára ten nerušený kruh života.“ 

„Nerušený?“ - takmer skríkol Rudolf.

„Nevidela si ešte, ako na nás strieľajú, aby sme padli a ich psy nás doniesli k ich nohám? Ako nás týmto podceňujú, zatvárajú do klietky, naše príbytky zmetajú z vlastných príbytkov? Sme ich otroci, a keď prestaneme byť zaujímaví, stávame sa záťažou, nechcenými.“ - Rudolf hovoril o každom druhu vtákov, nielen o sebe.

Jabloni sa to páčilo.

„A nevidela si,“ - začal Frank - „ako na nás bezmyšlienkovite šliapu, lebo sme malí? Oni sú obri, majú moc vládnuť nad nami. Keď sa ukážeme v roji, kynožia nás. Keď prídeme do ich príbytku, lebo sme hladní, pripravia nám jedy, ktoré nepoznáme. O jedného menej už nespraví žiadny rozdiel.“

„Každý by sa mohol sťažovať.“

„To nie je pravda. Napríklad o mačky sa starajú dobre.“ - strom sa usmial.

„Aj o tie, čo prejdú autá a ich telá nechajú, aby sa rozložili, nepochovajú ich patrične? Aj o tie, ktoré sú chované na okrasu, vyčačkané, chodia s nimi na súťaže? Pýtam sa vás, čo si myslíte, čo cítia oni? Spýtal sa ich niekto, či sa im to páči?“ 

„O kvety sa starajú viac než o nás!“ - skríkol Frank.

„Aj o tie, ktoré vytrhnú zo zeme, aby okrášlili svoj príbytok neuvedomujúc si, že zapríčinili ich skorú smrť?“

Zavládlo ticho. Jabloň bola naozaj múdra.

„Dotknite sa môjho kmeňa!“

Frank aj Rudolf nerozmýšľali. Cítili pred jabloňou veľký rešpekt. Pristúpili k nej. Rudolf sa jej dotkol krídlom a Frank nohou.

„Cítite, ako koluje vo mne život? Cítite, ako dýcham? Počujete tlkot môjho srdca?“

Rudolf a Frank zatvorili oči a oddali sa prvotným pocitom, ktoré sú zakódované i v ľudstve, ktoré ale zabudlo. Bolo bezvetrie a slnečno. Obaja cítili pulzujúcu miazgu, ako prichádza k životu, steká po útrobách jablone. Cítili jej výdychy i nádychy ako vzdychy a úsmev nad všetkým, čo prežila neschopná pohnúť sa, oddávajúca sa budúcnosti, neutekajúca, iba ticho čakajúca, čo sa stane. Videli, čo videla ona.

Jej život bol dlhý, popretkávaný neskutočnou radosťou, ale i hlbokou bolesťou. Osamotenosťou i obklopenosťou inými stromami. Pocitmi úzkosti, zbytočnosti, ale aj pocitmi šťastia, keď obdarúvala svojimi plodmi. Prežívali s ňou všetky jej slzy, počuli smiech detí, ktoré sa hrali pod jej korunou. Jej život bol zapísaný v každom jednom zdravom jablku, ktoré zrodila každý rok, starostlivosťou matky o svoje dietky, ktorej najväčším želaním bolo, aby boli zdravé a obdarili svojou šťavnatosťou starca a všetky ostatné prichádzajúce generácie. Pociťovali jej smútok, keď bola neschopná svojimi konármi objať trúchliacu rodinu, ktorá po mnohé desaťročia sa stala jej vlastnou rodinou. Cítili, že neobviňovala starého muža, ktorý rúbal do nej sekerou, pre spôsobenú bolesť. Skôr videli, ako s ním cíti. Nemohli ďalej zniesť tú zmes pocitov. Odtiahli svoje končatiny, akoby sa popálili.

„Vidíte?“ - riekla jabloň s pochopením - „Nie my sme pánmi prírody, ale ona je naším pánom. Preto by sme mali konať vždy dobro, ukazovať príklad. Veď platí, že i jeden balvan dokáže pohnúť lavínou.“ 

Rudolf i Frank sa pozerali na korunu jablone, odkiaľ prichádzal ten upokojujúci hlas.

„Mal by som odpustiť človeku, ktorý mi nerozumel?“ - spýtal sa Rudolf.

„Nie je správne roznecovať hnev. Nie je správne hnevať sa. Bol si to ty, ktorý si hľadal na nesprávnom mieste. Pocit slobody si si zamieňal s pocitom istoty. Sloboda však prichádza sama. Nie je nebezpečná, ale vyžaduje odvahu nájsť ju v sebe. Keď ju dosiahneš, ničoho sa nebojíš. Neexistujú prekážky. Nie je nič, čo by ťa brzdilo. Ty, ako zviera – vták, ju máš v sebe, kým ľudia ju hľadajú, lebo dnešný svet neprináša žiadnu slobodu, ale pravidlá, ktoré prikazujú, aby sa ich držali. Keď vyčnievaš z radu, vyčlenia ťa, nepochopia.“

Rudolf premýšľal. Jabloň mu rozumela.

„Poznáš môj život?“

„Poznám život tvojich rodičov.“

„Ako to?“

„Tvoji predkovia stavali hniezda v strede mojej koruny. Ponúkla som im útočisko pred vetrom a dažďom. Naokolo vždy našli hojnosť jedla pre seba a ratolesti. Každý rok sa vracali a učili nováčikov lietať.“

„Videla si učiť sa lietať i mojich rodičov?“ - Rudolfove očká sa rozžiarili nádejou.

„Veru, videla som! Tvoj otec bol nebojácny. Hneď na prvýkrát vzlietol do výšin.“

Rudolf posmutnel. Príbeh zasiahol jeho boľavý bod. Pripomenul mu, že otec nemohol byť pyšný na neho.

„Ale tvoja matka,“ - pokračovala jabloň - „bála sa rovnako ako ty. Spadla z hniezda, keď bola ešte príliš malá, aby mohla lietať, ale našťastie sa jej nič nestalo. Padla presne na kopu lístia, ktorú nahrabal majiteľ tohto sadu. Keď ju uvidel, ako sa chudiatko snaží postaviť na nohy, pomohol jej. Našiel hniezdo, vyštveral sa na mňa a po dôkladnom prezretí ju položil dnu do hniezda.“

„Čo sa stalo potom?“ - Rudolf vyzvedal.

„Keď prišiel čas prvého letu, nebola schopná sa postaviť ani na kraj hniezda. Bola omnoho menšia a chudšia ako súrodenci. Zdala sa byť ešte menšia ako tam stála prikrčená od strachu.“

Rudolf by najradšej skríkol:

„Pokračuj!“ - zakaždým, keď sa jabloň na chvíľku odmlčala, aby sa nadýchla. 

Prišiel sup. Zamieril si to priamo do hniezda k tvojej matke. Keď to uvidel tvoj starý otec, vyhodil ju z hniezda a zakričal: 

„Len mávaj krídlami! Vieš lietať!“

A naozaj! Malé srdce jej bilo až v hrdle, mohla som to počuť, ale ona neprestajne mávala krídlami. Okolo nej sa zhrnuli ostatní vtáci a trepot ich krídiel jej pripadal akoby jej tlieskali. Rudolf sa usmial.

„Čo sa stalo so starým otcom?“

„Nikdy sa nevrátil a tvoja stará matka postavila ďaleko odtiaľto nový príbytok, lebo tento voňal po bolestivých spomienkach. A presne na tom mieste si sa narodil ty.“

Rudolf si celý príbeh živo predstavil. Jeho matka musela byť veľmi statočná už ako dieťa. Akoby mu jabloň čítala myšlienky:

„Prekonala svoj strach, a tak dosiahla pocit slobody.“

Nechala Rudolfa, aby premýšľal nad vyrieknutým a ďalšie slová adresovala Frankovi:

„Čo si myslíš, Frank, ako ďaleko si zašiel od času, čo si opustil svoj domov a objavil si sa tu?“ 

„Dosť ďaleko?“ - spýtal sa Frank namiesto odpovede.

Jabloň sa usmiala a pohla konármi, ako keby chcela ukázať prejdenú vzdialenosť.

„Iba si obišiel môj kmeň.“

Frank vyšpúlil oči.

„Prosím?“

„Môžeš mať akúkoľvek silu, tvoje tempo predsa len nie je také rýchle.“

Frank nerozumel.

„Kým obídeš strom, trvá ti to presne toľko hodín, kým vták obletí strom stokrát. Tvoja rýchlosť je znížená prestávkami, keď zdvíhaš predmety a skúšaš svoju silu. Čím viac zdvihneš, tým máš menej síl.“

„Stokrát?“ - prekvapil sa Rudolf.

„Závisí to od tvojej rýchlosti.“

Rudolf vedel, že lieta dosť rýchlo. Do letu vložil všetku svoju silu a odhodlanie, i keď nemal dostatočnú prax. Neveril ale, že by bol schopný obletieť strom stokrát, než by sa unavil a sadol si na konár.

„Praxou zdokonaľujeme svoju prácu, to čo robíme. Čím sme starší, tým viac sa naučíme, ak dokážeme počúvať namiesto toho, aby sme rozprávali my.“

Jabloň sa odmlčala. Svojimi duchovnými očami sa pozrela na Franka.

„Bez rodiny, priateľov si ničím. Márne dvíhaš ťažké predmety, márne sa snažíš získať uznanie. Prečo ti nestačí vedieť, že to dokážeš? Prečo cítiš prejav uznania?“

„Lebo oni to nechápu!“ - skríkol Frank a začal pobehovať sem – tam.

„Prečo si myslíš, že tomu nerozumejú?“

„Lebo, lebo...“ - snažil sa Frank nájsť vhodnú odpoveď.

„Možno ich hodnoty sú niekde inde.“

„Teda chceš povedať, že ak nám nerozumejú iní, je to v poriadku, ale ak sa my nevžijeme do pocitov druhých, to už nie je pochopiteľné?“

„I jedna lavína dokáže pohnúť ľadovcom.“ - povedal strom.

Nepočkal však na prichádzajúce otázky, ktoré sa objavili v mysli vtáka i mravca.

„Teraz sa vráťte na začiatok! Tam, odkiaľ ste prišli. Zmeňte svoje sny v realitu, ale nezabudnite, kým ste! Ty, Rudolf, si vtákom. A ty, Frank, si mravcom.“ - povedala jabloň, akoby oni nevedeli. 

„A čo budeš robiť ty?“

„Počkám na vás, kým sa nevrátite.“

„Kedy sa máme vrátiť?“

„Budete poznať správny čas. Návrat nastane, keď si uvedomíte kto ste. Teraz choďte!“

Rudolf sa pozrel na mravca. Úplne zabudol, že ešte pred chvíľou ho chcel ako potravu na obed.

„Mám ťa zobrať kúsok?“ - navrhol.

„Nie, ďakujem! Je to dlhá cesta, musím ju však prejsť sám.“

Časť druhá

Hľadanie odpovede

Nikto nebol naokolo. Nevidel žiadneho vtáka, ale počul čoraz naliehavejší škrekot malých vtákov. Nepamätal si presne, kde sa narodil, ale oddával sa svojim inštinktom, ktoré ho zaviedli presne k tomu hniezdu, kde bol jeho domov pred rokom. Čím bol bližšie, tým jasnejšie rozoznával obrysy malých hlávok. Pocítil známu vôňu, na ktorú zabudol.

"To sú moji bratia a sestry." - napadlo ho.

Priletel k hniezdu a sadol si na jeho okraj. Vdychoval vôňu novorodeniatok, ktoré keď ho uvideli, spustili hlasnejší škrekot, ktorý bol však ďaleko od radostného vítania. V tom momente Rudolf pocítil, ako sa rúti niekto zozadu na neho. Ten niekto sa zadrapil do neho pazúrmi a začal sa boj, počas ktorého si uvedomil, že ide o samca, ktorý dáva pozor na ratolesti, kým matka asi odskočila pre ďalšie jedlo. Nebol to však jeho otec. Podarilo sa mu vyšmyknúť zo zovretia, keď sa dostatočne znížil nad zem a vták ho nechal ísť. Teda, Rudolf si myslel, že ho nechal ísť, lebo ho nevidel nikde naokolo. Vzniesol sa vyššie s odhodlaním zistiť, či ženou muža mohla byť jeho matka. Letel pomaly, dával si pozor, aby nenaďabil na iného cudzinca, neuvedomujúc si, že cudzincom v tomto svete je on sám.

Bol v dostatočnej výške, keď uvidel samičku. Nebola to jeho matka. Ich oči sa stretli a ona vydala hrozný škrekot, ktorým privolávala svojho druha. Rudolf nevedel, odkiaľ to vie. Nepoznal spolunažívanie vtákov a ich zvyky, ale niečo vo vnútri mu hovorilo, aby sa stiahol do úzadia tak rýchlo, ako len vie. Zamával krídlami rýchlejšie, naklonil hlavu smerom dole. Zhora sa zdalo, akoby sa rútil na zem. Keď bol v dostatočnej výške, aby vyrovnal svoj let, spomalil, dostal sa do vodorovného letu a pomaly sa zniesol na najbližší krík. Premýšľal. Prečo sa mal vrátiť, keď ho tu nič nečakalo? Keď sa nemohol zvítať s rodičmi a ukázať im, že prekonal svoj strach? Prečo ho jabloň poslala späť? Mal sa naučiť, že všetko je pominuteľné? Neuvedomil si, že ďalší vták si sadol blízko neho. Rudolf vydal spev. Smutnejší ako všetky jeho doterajšie spevy. Všetko stíchlo, aby mu načúvalo. I zobáky malých vtáčat sa prestali na chvíľu dožadovať jedla a načúvali zvuku, ktorý doteraz nepočuli.

Až keď prestal spievať, si uvedomil, že nie je sám a niekto na neho priam čumí. Pozrel sa tým smerom. Nikdy v živote nevidel ešte takú krásu a nehu, ktorá vyžarovala z jej pohľadu. Bola rovnako čierna ako on, zobák mala tiež žltý, ale viac sfarbený do ružova. Vekom sa mu vyrovnala. Niečo sa v Rudolfovi pohlo. Niečo doteraz nepoznané, neokúsené. Cítil, ako sa mu srdce takpovediac roztrepotalo a vznieslo sa do výšin, keď vyslovila:

„Ahoj!“

„A... ahoj!“ - zajakával sa.

V duchu si prikázal byť pokojným. Ale ako zostať pokojným, keď práve stretol niekoho zo svojho druhu a k tomu takého nádherného? 

„Krásne spievaš.“ - povedalo dievča.

„Ako sa voláš?“

„Rudolf. A aké je tvoje meno?“ - osmelil sa.

„Gina.“

Gina... To meno bolo mysteriózne, exotické.

„Čo tu robíš, Rudolf?“

„Hľadám, čo som niekedy stratil.“

Gina sa na neho pozrela, ale Rudolf sa nemal k pokračovaniu.

„Čo si stratil?“ - popohnala ho.

„Rodinu.“

„Oh!“ - dievča posmutnelo.

„Bolo to dávno. Bol som ešte iba dieťaťom, keď som stratil rodičov, súrodencov. Dnes som prišiel na toto miesto, k hniezdu, kde som sa narodil, kde som ich zanechal. Myslel som si, že sa vrátili, ale žiaľ, nie sú už tu.“

„Zaujímavé... Vtáci sa obyčajne vracajú späť každý rok k hniezdu, ktorý si založili.“ - povedalo dievča, potom sa na chvíľu odmlčalo, a o pár minút pokračovalo:

„Čo sa stalo? Ako si ich stratil?“ 

Rudolf sa nadýchol. Pocítil dôveru k tomu neznámemu tvoru. Ešte nikdy nevyrozprával svoj príbeh nikomu, iba čo jabloň ho poznala, ale bez toho, aby Rudolf čokoľvek povedal. Začal spomínať. So spomienkami prišli slová, ktoré sa menili do melódie a Rudolf znova vytváral hudbu, spieval ju, hral sa s jej tónmi a ani si neuvedomil, ako všetko znova stíchlo.

„Nebol som ničím výnimočný. Myslel som si, že som našiel slobodu, ale ukázalo sa, že som sa mýlil.“ - dokončil svoj príbeh Rudolf.

Dievča sa na neho pozeralo bez slova, až nakoniec po dlhých minútach ticha sa spýtalo:

„A čo hľadáš teraz?“

„Veď som ti povedal. Svoju rodinu!“ - Rudolf sa nahneval, mysliac si, že ho Gina nepočúvala.

„Nie, Rudolf, neverím, že je to iba rodina, ktorú hľadáš. Nevieš, že vtáci nie sú monogamní? Štvrtina migrujúcich vtákov samíc otehotnie skôr, než prídu na miesto ich tradičného rozmnožovania sa. Otcom týchto mláďat sú iné samce ako „partneri“ matky. Iba labute sú verné. Svojho otca by si tu nemohol nájsť. Naozaj je len malá šanca. A tvoji bratia a sestry, čo si myslíš, spoznal by si ich? Spoznali by oni teba? Sú už dospelí. Rovnako ako ty.“

Rudolf sklonil hlávku.

„Myslel som si, že to puto je omnoho silnejšie.“

„Sú výnimky. Všade vo svete a vo všetkom sú, Rudolf, ale neviem, či je to tvoj prípad. Možno tvoja výnimka, výnimočnosť spočíva v čomsi úplne inom, než v správaní sa tvojich predkov.“

„Každý je výnimočný.“ - predniesol Rudolf, akoby chcel presvedčiť skôr seba, než Ginu o pravdivosti týchto slov.

„Ja viem!“ - Gina sa usmiala a vzniesla sa do výšky.

„Poď so mnou!“ - prikázala Rudolfovi a on ju nasledoval.

Letela vysoko. Naozaj vysoko. Rudolf mal čo robiť, aby s ňou dokázal udržať tempo. Keď sa zdalo, akoby sa už - už dotýkala slnečných lúčov, Rudolf zastal vo vzduchu v nemom úžase. Keď sa slnečný lúč oprel o jej perie a osvetlil ho, nad jej telom sa vytvorila žiara. Bolo to, akoby okolo svojho tela niesla neskutočné množstvo energie, ktoré sálalo z nej, z jej tela, nie zo slnečných lúčov. Jej čierne perie sa nádherne lesklo, jej oranžovo – ružový zobák sa stratil v tej oslepujúcej žiare. Potom urobila rýchly prelet nad lúčom, ktorý sa jej doteraz dotýkal, znova splynula s ním v jeden celok a zas ho obletela.

„Poď! Vyskúšaj si to!“ - nabádala ho.

Rudolf neváhal. Dovolil, aby sa lúč dotkol i jeho tela a uvidel, ako krásne je sfarbené. Bola to iná farba, než Ginina. Bola tmavšia, ale vytvárala rovnaký ochranný lúč nad perím, ako tá jej.

„To je nádherné!“ - vydýchol v úžase Rudolf.

„To je výnimočné!“ - zakričala na neho Gina, ktorá sa obďaleč hrala s iným lúčom.

„Nie každý to dokáže. Nie každý môže lietať tak vysoko, dotknúť sa slnka.“

„Ale veď nie my, ale slnko sa dotýka nás!“ - skúšal Rudolf zostať realistom.

„Neboj sa snívať, Rudolf!“

Tými slovami ho vyviedla z eufórie. Rudolf zanechal slnečný lúč. Zniesol sa nižšie a sadol si na konár stromu. Gina o malú chvíľku pristála blízko neho.

„Prečo si smutný? Čo je ten hlboký smútok, ktorý nesieš v sebe?“

„Sklamal som.“

„Sklamal si? Koho?“

„Rodičov, súrodencov, celý môj druh.“

„To nie je pravda.“

„Mal som lietať, pokúsiť sa lepšie, ale zvolil som si inú cestu. Ušiel som ako zbabelec.“

„Ale vrátil si sa.“

„Iba lebo som stretol jabloň. Veľmi múdry strom, ktorý ma poslal späť na toto miesto, aby som našiel, čo som hľadal, ale vidíš... sám neviem, čo by som mal hľadať.“

„Chcel si ukázať rodičom, že si to dokázal?“

„Áno!“ - priznal sa Rudolf.

„Prečo?“

„Prosím?“

„Prečo si cítil potrebu im o tom povedať?“ 

„Aby boli pyšní na mňa.“

„Rudolf, prešiel rok. Nemôžeš sa obviňovať za niečo, čo sa stalo dávno. Čo si nemohol v tom čase ovplyvniť. Ale naučil si sa mnoho. Stal si sa vtákom. Vtákom, na ktorý by boli pyšní, ak by tu mohli byť teraz s tebou.“

Rudolf neodpovedal.

„Neži v minulosti! Objím svoju prítomnosť, šancu, ktorú ti ponúka. Tento krát to môže celé dopadnúť úplne inak a možno ty budeš ten, kto bude pyšný. Možno tento život ti donesie zadosťučinenie a spokojnosť, ktorú hľadáš.“

Rudolf stále mlčal. Prešli minúty. Gina vzlietla, zakrúžila okolo Rudolfa, ktorý zdvihol oči práve vo chvíli, keď zmenila smer. Odchádzala.

„Gina!“

Obzrela sa a postála.

„Stretneme sa ešte niekedy?“

„Záleží na tom, kedy dovolíš sám sebe, aby si objal svoj osud.“

Nato zatrepotala krídlami, akoby povedala zbohom a vzniesla sa do výšky so spevom, ktorý sa dotýkal Rudolfovho srdca.

Keď príde noc a ty budeš vidieť pravdu, ktorá sa ukrýva,

spomeň si na všetky slová, ktoré si vyslovil v strachu,

keď bál si sa, že smútok znova zahalí tvoj deň

a v noci ťa navštívia nočné mory,

ktoré nemôže odohnať tieseň.

Spomienka, ktorá príde náhle, ti ukáže správny smer.

Uvedomíš si, prečo je planéta viac modrá, než zelená,

prečo vtáky lietajú vysoko, takmer nad oblaky,

kde ľudské oko nedovidí.

Keď nastane ten deň,

bude dňom tvojich nových nádejí,

budeš znova veriť v nežnosť duše,

v lásku všetkých stvorení.

Na tvári ti bude pohrávať detský úsmev,

žilami pretekať sladkosť poznaného,

na ktorú si zabudol.

Keď príde ten deň, duša oslobodí sa z povrazcov,

ktoré na teba nakládli životné deje,

keď more sa búrilo

a rieka tiekla opačným smerom,

keď slnko vychádzalo na západe a zapadalo na východe,

keď zabudol si načúvať nebeskému švitoreniu vtáčikov,

kvety zatvárali hlávky a boli spálené nedostatkom vlahy,

keď prihrmela búrka a všetko sa pominulo.

V ten deň, keď uvidíš svet v inom svetle,

zistíš, že si tu,

aby si ho mohol vidieť očami práve novonarodeného dieťaťa.

Tam v tom svetle, ktoré príde k tebe a ožiari ťa, spoznáš sa.

Sila súdržnosti

Frank sa pozeral za Rudolfom, ako odlieta. Jabloň sa ho nežne spýtala:

„Frank, je čas ísť, nemyslíš?“

Frank sa pozrel hore a stretol sa s bujarou korunou stromu.

„Ja viem! Iba si vychutnávam chvíľku pravdy.“

Jabloň sa usmiala a zhodila jedno jablko, ktoré dopadlo vedľa Franka. O nepatrnú chvíľku Frank pribehol k jablku s úmyslom ho dvihnúť. Náhle však zastal.

„Čo to robím?“ - spýtal sa sám seba, vyslovil však slová nahlas.

Jabloň neodpovedala. Vedela, že otázka nie je adresovaná jej. Frank obišiel jablko a povedal:

„Vrátim sa s priateľmi pre tento krásny druh ovocia.“ - žmurkol. 

„V poriadku, Frank!“ - odpovedala jabloň istá si tým, že jej slová, ktoré ešte pred chvíľkou vyriekla, nepadli ďaleko od stredu Frankovej pozornosti.

Porozumel však naozaj? Mohla dostať odpoveď iba, keď sa Frank vráti.

'Bude to dlhá cesta.' - povzdychla si.

Frank sa uklonil a odbehol. Nevedel, kadiaľ má ísť, ale vedel, že nedošiel ďaleko. Držal sa kmeňa stromu, ako mu jabloň našepla. Nevedel, koľko dní prešlo. Videl iba, že deň sa strieda s nocou a potom znova. Prestal rátať. Na svojej ceste nestretol žiadneho rovesníka. Bolo mu to čudné, lebo si myslel, že mravce sú všade, ale zdalo sa, že teraz sa niekde skrývali. Vedel, že akonáhle stretne čo i len jedného, bude na správnom mieste. Bude doma. Ale čo urobí potom, nevedel. Túžil odovzdať poznanie, ktoré nadobudol. Už nepotreboval, aby ho obdivovali. Zrazu sa tá potreba kamsi vytratila, keď prežil, čo prežila jabloň, keď videl jej očami a cítil jej telom. Rozumel tej potrebe, ale nepokladal ju viac už za takú dôležitú. Chcel iba jedno. Chcel o nej vyrozprávať svojim kamarátom, ale rozhodnutie, či budú nasledovať jeho príklad, alebo pokračovať v tom, čo robia, nechať na nich. Každý má predsa právo výberu. A nikto nemôže nanútiť svoje myšlienky na toho druhého. Je na nás, akí sme otvorení k zmenám a čo je pre nás najdôležitejšie, čo uprednostňujeme. Všetci sme rovnakí, ale predsa takí rozdielni. Všetci sme výnimoční v niečom. Slnko iba práve vystrčilo svoje prvé lúče, keď to zbadal. Nemohol si to miesto pomýliť. Tam sa narodil, tam žil. To mravenisko bolo jeho domovom. Zrazu z neho vyšiel prvý, potom druhý, potom tretí mravec. Áno! Spoznával každého z nich. Prišiel bližšie, a keď ho jeden z nich uvidel, privítal ho:

„Frank! Tak dlho sme ťa hľadali! Už sme si mysleli, že...“

„Prečo ste predpokladali to najhoršie?“

„Nepovedal si ani slovo. Nepovedal si, kam ideš.“

„Bolo to náhle rozhodnutie.“

„Strachovali sme sa.“ 

„Odpustite mi!“ - zahanbil sa Frank.

„Kde si bol?“ - spýtal sa druhý mravec, čo iba vystrkol hlávku z mraveniska.

„Išiel som hľadať sám seba.“ - Frank sa usmial.

Mravce sa pozreli jeden na druhého, ale v tom ich posotil ďalší, starší mravec.

„Frank!“

„Otče!“

Objali sa.

„Počujem dobre? Išiel si hľadať sám seba?“

„Áno!“

„A? Našiel si sa?“

„Som tu. Nezodpovedá to tvojej otázke?“

Starý mravec sa usmial.

„Poď! Musíš nám rozpovedať celý príbeh.“

Odniekadiaľ z diaľky pribehol ďalší mravec a kričal:

„Nechajte ho! Určite chce najprv vyskúšať svoju silu a ukázať nám ju!“

Bol to posmešok, ktorý Frank tak často počúval. Tento krát však nezdvihol zo zeme nič ťažké, aby podal dôkaz o svojej sile, alebo umlčal výsmech. Ani sa neschoval, ako to robieval, keď bol mladým a hanbil sa. Iba sa otočil späť k otcovi a povedal:

„Poďme! Veľmi rád vám vyrozprávam, čo som sa naučil.“

Všetci pribehli k diere a strčili drobné telá dnu. V najväčšej miestnosti, ktorú si vytvorili na zasadnutia, sa všetci zhromaždili. Frank sa poobzeral a naozaj! Bol tu každý jeden. Tí, ktorí ho mali radi, tí, čo mu nerozumeli i tí, ktorí sa mu vysmievali. Usmial sa a vyrozprával svoj príbeh. Skončil pri tom, keď jabloň zavelila a poslala ich domov. V hale sa to nieslo šumom.

„A nezožral ťa?“

„A jablko nepadlo na teba?“

„A kto bol ten, čo ťa zachránil?“

„A čo si sa naučil?“

Frank nemohol odpovedať na všetky tie otázky naraz. Sám nepoznal odpovede na niektoré otázky. Pred ním ešte stála dlhá cesta. Musel prebádať svoje nové ja, to, na koho sa zmenil. Lebo tú zmenu pociťoval v každom kúsku svojho malého tela. 

„Tuším, prichádza dážď. Mali by sme zabarikádovať východ.“ - povedal iba a pobral sa k východu.

Pár mravcov ho nasledovalo. Pár iba ticho pozeralo s prekvapením za ním. A jeden, jeho otec, sa usmieval. Jeho syn sa vrátil. Potreboval niečo viac? Potreboval vedieť odpovede, ktoré mu i beztak ležali v srdci?

Spev

Rudolf sa znova a znova vracal na miesto, kde stretol svoju novú kamarátku.

"Jedinú kamarátku." - opravil sa v duchu.

Gina sa však neukázala. Márne ju hľadal v slnečných lúčoch, márne im dovolil, aby sa dotkli jeho tela a osvetlili ho vo svojej žiare. Márne spieval pieseň, keď všetko naokolo stíchlo, vánok predsa len nedoniesol jeho melódiu do uší Giny. Každý večer sa pozeral na miesto, kade ju videl odchádzať, ale ani raz sa neosmelil ísť za ňou a pohľadať ju. Namiesto toho čakal, aby prišla ona.

„Ako dlho ti bude trvať, kým objímeš svoj osud?“ - zneli mu v ušiach jej slová.

Naozaj nerobil nič, iba čakal. Čakal, že príde nové ráno a možno sa všetko zmení. Možno znova uvidí svoju matku, ktorá ho naučí lietať, otec bude na neho pyšný a so súrodencami sa vyberie prebádať svet. Potom však vyrástol a čakanie prebral úplne iný pocit, ktorý sa ozval nečakane. Túžba po slobode, ktorú nepoznal, kým sa nenaučil lietať. A teraz? Teraz rovnako iba čakal. Pristrihoval si krídla. I keď lietal, do jeho letu nebola vložená duša, srdce. Bol to iba let za potravou, alebo aby si natiahol stuhnuté krídla. Pieseň nebola oslavou, alebo hymnou života, ale spevom pretrvávajúceho odlúčenia. Jabloň ho síce nevidela, ale počula jeho pieseň. Jej konáre sa natriasali každým jedným tónom v smútku. Ako to, že Rudolf stále nerozumie? Prečo neroztvorí srdce, aby skutočne mohol vidieť? Prečo nie je ticho na chvíľku, aby mohol skutočne počúvať? Slobodu má predsa takpovediac na dlani a on sa jej stráni. Šťastie, ktoré s ňou prichádza, nemôže nájsť inde? Prečo nebojuje? Svoj pohľad preniesla do blízkeho krovia, kde sa to hemžilo mravcami. Hneď spoznala toho, ktorého hľadala. Usmiala sa. Frank bol výnimočný, ale nevynikal v tom, v čom predpokladal, že spočíva jeho sila. Bol však na správnej ceste zrealizovať šťastný život prežitý v pokoji a mieri so sebou samým. Potreboval k tomu iba jediné: tanec.

Ktovie, kedy ho napadne, že niečo také existuje? Jabloň sa pozrela hore, keď prvé kvapky dažďa spadli na zem. Prichádzala víchrica. Bolo ju cítiť vo vzduchu. Vietor už priniesol prach a čierne mraky akoby kúdole dymu, aby zatienili pohľad tých, ktorí sa snažili vidieť svetlo za nimi. Noc znova vystriedal ďalší deň. Rudolf otvoril oči na rovnakom mieste, kde posledné dni. Na tenkom konári krovia, kde bol sám, kde dostatočne splýval s okolím. Slnko svietilo vysoko a on si spomenul na teplé slnečné lúče, ktoré ho zahriali na perí, keď im dovolil, aby sa dotkli jeho tela. Zdalo sa to byť už tak dávno. Akoby prešli roky a pritom prešlo iba pár dní. Rudolf sa cítil byť chorým, ale s jeho telom bolo všetko v poriadku. To jeho srdce krvácalo, prahlo po niečom, čo nemohol pomenovať. Keď si myslel, že s lietaním získa niečo, čo ho volalo k sebe, mýlil sa. Ten hlas nezanikol. Hlas, v jeho vnútri...

Ako tak sedel a nechával myšlienkam voľný priebeh, ju uvidel. Prichádzala z výšky, kam takmer jeho oko nedovidelo, ale jej let si nemohol zameniť so žiadnym iným. Bol akoby tancom na vánku. Začul jej spev. Bol čistý. Nie príliš vysoký, ani nízky. Nebol ani hlasný, či tichý. Jednotlivé hudobné vety boli nádherne spojené. Rudolf sa nechal unášať jej hlasom, neschopný pohnúť sa, ísť jej oproti. Keď si sadla vedľa neho na strom, takmer sa nezmohol na slovo.

„Ahoj!“ - pozrela sa na neho milo.

„Nádherne spievaš.“

„Aj ty.“

„Doteraz som si myslel, že môj spev je krásny, ale oproti tvojmu... je iba obstojný.“

Gina premýšľala.

„Kedy zvykneš spievať, Rudolf?“

„Kedykoľvek si tak zmyslím.“

„Ale kedy najčastejšie?“

Rudolf nerozumel, kam Gina mieri. Potom myšlienky začali prichádzať. 

„Spieval som cez deň ako malý chlapec, keď som sa potreboval nasýtiť. Potom som spievať prestal, a keď som znova začal... nuž obyčajne to bolo za tmy.“ - spomenul si na spev v zlatej klietke, v ktorej bola čoraz častejšie tma.

„Keď som sa dostal na slobodu, spieval som i cez deň.“

„Čo sa zmenilo?“

„Sklamal som sa. Hľadal som, ale som nenašiel.“

„Myslíš svojich rodičov? Tých nosíš vo svojom srdci. Kdekoľvek ideš, čokoľvek robíš, rodina je navždy zapísaná v tvojom srdci. Nedostaneš ju odtiaľ, aj keby si chcel.“

„Nie je to iba o mojej rodine. Práve som čosi pochopil.“

Nastalo ticho. Gina zadržiavala dych. Z Rudolfa sálalo akési jasné svetlo. Odhodlanie.

„Zmenou svetelného režimu my - vtáci - sme podnecovaní vydávať špeciálny druh spevu.“ - Rudolf sa odmlčal.

„Máš chvíľku času? Rád by som ťa niekomu predstavil.“

Nato sa vzniesol do výšin, ubezpečil sa, že ho Gina sleduje a so spevom si to zamieril k jedinému miestu, kam mohol letieť.

Budeš lietať so mnou, keď rozprestriem krídla

a vznesiem sa do výšin?

Naučíš ma letieť vyššie,

zaspievaš pieseň bezpečia?

Ak začne pršať,

schováš ma pod vlastné krídla,

a keď vytvorí sa dúha,

ukážeš prelet?

Budem ťa nasledovať,

tancovať medzi kvapkami,

pokúšať sa preletieť medzi nimi,

aby sme nezmokli.

Keď krajinu zahalí do prikrývky noc,

znesieme sa spolu na zem,

budeme vychutnávať úžasnú mapu,

ktorú kreslí západ slnka

a ráno vítať jeho východ spoločným spevom?

Vznesieme sa znova do výšky,

žijúci zo slobody,

ktorú nám prinášajú krídla?

Cítiš sa byť požehnaný,

narodený s možnosťou voľby,

slobody duše?

Keď dotýkaš sa bledučkých oblakov,

na chvíľu postojíš na ich povrchu,

nohy zaboria sa do hebkého hodvábu,

ty spravíš piruetu a letíš ďalej.

Cítiš tú voľnosť?

Tú lásku a chuť sladkosti?

To je, po čom všetci túžime.

Iba rozprestrieť krídlaa spoločne letieť.

Tanec

Búrka priniesla veľa vody, ale tak rýchlo odišla, akonáhle sa prihnala. Frank a priatelia urobili dobrú prácu, keď rýchlo zabarikádovali príchod do podzemných chodieb. Frank vedel, že sa na neho niektorí pozerajú pochybovačne, iní zas akosi čudne, akoby nepatril medzi nich. Zvykol si na to, ale predsa v týchto pohľadoch bolo niečo nové. Jeho túžba podeliť sa s ostatnými o svoje zmýšľanie o svete nezanikla, ale uvedomil si, že by to nemal robiť spôsobom učenia. Nemal by poučovať a žiadať, aby mu rozumeli a prijali jeho názor. Mal by skôr byť príkladom a počúvať ostatných, zodpovedať ich otázky posúvaním vpred. S touto vedomosťou prišla chuť urobiť niečo, čo mravce nerobia často, lebo príliš veľa a príliš často pracujú. Ale prečo si nespríjemniť prácu? Už ju nechcel uľahčovať. Nechal robiť mravcov svoju robotu tak, ako sa páči im i on konal rovnako. Kto chcel, nasledoval ho, kto nie... Nezaujímalo ho to. Nepotreboval už počuť uznanie, že iba jeho príklad môže byť správny. Pretože riešení bolo vždy neúrekom...

„Milí priatelia! Frank nás volá na valné zhromaždenie!“ - zatrúbil jeden z mravcov, ktorý bol zodpovedný za vyhlasovanie rôznych stavov, ktoré sa diali v kmeni.

Mravce zdvihli hlávky a stovky nôh sa pobralo do miestnosti, kde sa obyčajne rokovalo o dôležitých veciach. Každý z nich zaujal svoje miesto a netrpezlivo čakal na Franka, aby sa ukázal. V zákulisí Frank premýšľal, ako im prednesie svoju reč. Čo vlastne povie? Musel svoje myšlienky usporiadať, ale ešte nevedel presne ako poukáže na to, čo sa ozývalo v jeho vnútri. Keď nastal čas a vrava utíchla, Frank vyliezol spoza opony, ktorú tvoril priesyp. Každý stíchol a všetky pohľady sa upreli na neho. Frank si odkašľal. 

„Vítam vás všetkých! Čo vám chcem teraz povedať, možno vyznie smiešne, ale prosím vás iba o to, aby ste si ma vypočuli, a i keď so mnou nebudete súhlasiť, neodsúdili ma. Od mladosti som iný, než vy, ale to neznamená, že som zlým, alebo by malo byť so mnou zaobchádzané ako s vydedencom spoločnosti. Každý máme svoje predstavy, sny a túžby, i keď sa rozchádzajú, ale v každom z nás panuje ten istý duch. Duch všetkých mravcov, ktorí kedy žili na zemi. Ospravedlňujem sa vám, ak som na vás nanútil svoje zmýšľanie, svoj pohľad na určité životné situácie a veci spojené s nimi. Ospravedlňujem sa za každý pohľad, ktorý som vám venoval, keď som nerozumel, prečo ma nemôžete pochopiť. Nie je potrebný žiadny obdiv, žiadne slová chvály, ktoré som mnohokrát očakával. Uvedomil som si, že nie je dôležité byť pochopený davom, ale je dôležité byť milovaný. Je úplne jedno, či s vami ten niekto pritom súhlasí, alebo nie. Sme silným druhom, a keď spojíme svoje sily, dokážeme veľmi veľa. Naša sila nespočíva v jedincovi, ale v jednote. Spolu môžeme viac pomôcť celej komunite, než by to robil iba jeden z nás.“ 

V miestnosti zašumelo.

„Rád by som vás pozval na jedno čarovné miesto. Na miesto, kde som zašiel a zistil som, že nemusím ísť ďalej a s tým, že sa vrátim späť, budem omnoho ďalej, než keby som zutekal a bol odsúdený prežiť sám vo vlastnom smútku po niečom takom nedôležitom ako uznanie.“

Zrazu niekto vstal a zatlieskal. Frank sa pozrel tým smerom a uvidel, že to bol jeho otec. V tej chvíli vstávali ďalšie mravce a začali rovnako tlieskať. Frank zdvihol nôžku a v miestnosti to stíchlo.

Znovuzvítanie

Vševediaca jabloň sa pripravovala na toto stretnutie. Bol čas nového zrodu a ona zakvitla. Biele, jemne do ružova sfarbené kvety pokryli jej konáre ako plesové šaty. Ich vôňa bola najkrajším parfumom na okolí a niesla sa vánkom do ďalekých miest, aby vítala známe i menej známe tváre, ktoré sa v rovnaký deň rozhodli navštíviť jabloň a ukloniť sa jej veľkosti. Na hojdačke, ktorá bola pripevnená k jej konárom, sa hojdal malý chlapec. Počasie bolo teplé, slnko svietilo a tráva sa zelenala. Kvety otvárali svoje hlávky a obracali sa k slnečným lúčom. Na belasej oblohe prelietali väčšie i menšie vtáky a medzi nimi bol Rudolf s Ginou. Na zemi, pod porastom jemnej trávy pochodoval dlhý rad malých mravcov, ktorých nohy sa odrážali od zeme v rytme piesne, ktorá prichádzala zhora a pripomínali kĺzavý tanec. Ako sa ich telá dotýkali listov trávy, roztancovala sa i ona. Jabloň sa znova pozrela smerom hore. Slnko ju na chvíľku oslepilo, ale predsa! Bol to naozaj Rudolf, ktorý spieval tú veselú pieseň. Chlapec na hojdačke sa zasmial a jeho smiech sa niesol krajinou. Vo vzduchu bolo cítiť teplo lásky, počuť jej tóny. Všetky srdcia živých tvorov boli naplnené láskou. Svet sa prebúdzal jej šírením, dôverou a nádejou, odpustením, znova nájdením. Bolo iba na čase, kedy si začne svet ceniť, čo má. Kedy sa pozrie na svet bez masky, ktorú si nasadil každé ráno a dával dole až večer pred zrkadlom svojej duše a pýtal sa, či je to, čo by chcel vidieť on u iných. Raz príde deň, keď si uvedomí, že iba on vytvára svoj príbeh a prináša šťastie do vlastného života. Je jeho výberom, ako bude žiť, lebo je tvorcom svojho šťastia, chvíľ, momentov, dejov, pocitov. Jabloň sa usmiala. 

„Všetko, čo robíte, všetky rozhodnutia, ktoré vynesiete a slová, ktoré vyrieknete, sa dotýkajú života iných. Vidím, že ste pochopili skutočnú podstatu existencie.“

„Život nám niekedy ponúka zvláštne šance. Šancu na pokračovanie či návrat, na chvíle, ktoré sa zdali, že sme stratili navždy. Niektoré veci sa dejú akoby mimo nás. Nemáme na ne pravé pomenovanie. Akoby vo svete naozaj existovala dajaká magickosť. Rozprávky sa neplnia iba deťom, ale i dospelým, keď si dovolíme byť v duši znova bezstarostným dieťaťom. Lebo deti prijímajú všetko tak, ako je. Nemajú pocit strachu, a práve preto dokážu byť také nevinné.“ - zaspieval Rudolf a očami prebehol po chlapčekovi, ktorý sa s chuťou zahryzol do červeného jablka a viac sa rozhojdal na hojdačke.

„Už nepochybuješ?“ - spýtala sa ho jabloň.

„Po mnohých dňoch, ktoré plynuli do týždňov a mesiacov, som našiel pochopenie a odpoveď na svoje otázky. Nakoniec všetko má svoje vysvetlenie ležiace v srdci.“ - usmial sa Rudolf.

„Počúval som ťa, ale nerozumel som tvojim slovám. Myslel som si, že potrebujem slobodu a potom budem šťastným. Ale nebolo to tak. Stále som spieval svoju smutnú pieseň, stále som hľadal. I keď som dokázal lietať rýchlo a vysoko, bez strachu, s dôverou sa oddať vánku, aby ma niesol, bol som sám. Márne som našiel svoje miesto na oblohe. Zrazu mi to miesto chýbalo na zemi. Už – už som si myslel, že úplné šťastie a spokojnosť neexistuje, ale potom prišla...“

„Gina.“ - vyslovila jabloň.

Rudolf si sadol na konár stromu a Gina ho nasledovala.

„Vy sa poznáte?“

„Niekedy dávno ma osud zaniesol rovnako k jabloni, ktorá ako teba, i mňa posunula tým správnym smerom.“ - Gina sa nežne usmiala.

„Niekedy stačí iba mihnutie oka a všetko sa môže zmeniť na krásnu rozprávku. Nájdeš úplné šťastie, ktoré si dovtedy hľadal na nesprávnom mieste...“ - vyslovila potichu jabloň.

„Rudolf nebol sám, ku komu jabloň prehovorila.“ - ozvalo sa zdola spomedzi trávy.

„A nebol sám, ktorý hľadal šťastie vonku namiesto toho, aby ho hľadal v sebe.“ 

„Frank!“ - privítala ho jabloň.

„Na konci každého dňa si to ty, kto sa musí mať rád.“ - vyslovil Frank múdro.

„Každý máme niekedy pocit, akoby sme boli v pasci nášho života, keď úsvit ťahá závoj a ponúka priestor pre spomienku, ktorá nikdy nevybledne. Túžba môže obrátiť svoj smer a vmiesť ti do tváre piesok, ktorý ťa oslepí na istý čas. Ktorý nedovolí jagavému svetelnému lúču prejsť k tebe, ale potom príde ďalší deň, keď si uvedomíš, že ti nezáleží už na vonkajších veciach. Stal sa z teba úplne niekto iný a viac už nepociťuješ samotu a opustenosť.“

Jabloň sa stále usmievala. Srdce, ktoré bilo v jej kmeni sa roztrepotalo láskou.

„Dotknite sa ma!“ - zavelila ako kedysi.

Rudolf, Gina, Frank i ostatné mravce tak urobili.

„Zatvorte si oči!“

Všetky oči sa zavreli. Cítili iba tlkot jablone, jej život, ktorý koloval v jej kmeni. Videli letokruhy, ale nezapodievali sa ich rátaním. Veľkosť nie je ohraničená vekom. Múdrosť neznamená ešte inteligenciu. Schopnosť hovoriť neznamená, že by z teba bol dobrý hovorca. Pod viečkami zavretých očí sa rozvíjali nádherné farby, ktoré prechádzali jedna do druhej, bledli, potom tmavli, aby znova začali blednúť, tancovať vo víre melódie tónov piesne lásky, ktorá je silnejšia ako čas, či pochybnosti, ktorá sa postará o všetko, iba jej treba dať slobodu letu, zabaliť ju do prikrývky nádherného spevu a roztancovať ju na vánku večnosti. Je jediná, ktorá každého zavedie tam, kde túži byť.