Mia Daschwoodová - Ach ten život !

Barbora Kodríková

Autor: Barbora Kodríková

Grafická a technická spolupráca: Michal Ličko, Eva Hrbatá

Edícia: MEA 2000 o.z. – Mladá Éra Autorov nového tisícročia

© Autorské práva vyhradené

ISBN 978-80-89515-22-6

„Toľko spôsobov, toľko rozmanitosti, toľko dokonalosti a nedokonalosti, tisíce teenegeriek...

ale iba jedna Mia Dashwoodová.“

Vpálila som do učebne angliny. Neohrabane som sa zložila do lavice v rohu miestnosti. Učiteľ tam ešte nebol. Potešilo ma to, lebo dnes som dosť meškala.

Patrila som medzi outsiderov. Nič nezvyčajné, keďže som sa od všetkých výrazne odlišovala. Vlastne som bola nenormálne rada, že som medzi nich nezapadla.

Na angline sme celý mesiac preberali Shakespeara. Dnes konkrétne tragédiu Romeo a Júlia.

„Slečna Dashwoodová?“- oslovil ma anglinár.

„Áno?“

„Mohli by ste mi povedať, ako ste pochopili Romeov výrok ´Sám seba opustil som. Už ma niet. Tu nie som.´?“

„Jednoducho.“- odkašľala som si.

„Podľa mňa by sa Romeo videl radšej v koži hocikoho iného, len nie vo svojej. Tá neopätovaná láska k Rozalíne ho ničí, doslova zabíja.“

Anglinár sa otočil na druhú stranu miestnosti.

„Pán Morrison?“

Edgar sa na mňa pozrel a vzápätí sa s úškrnom otočil naspäť k učiteľovi.

„Je mi ľúto, ale so slečnou Dashwoodovou nemôžem úplne súhlasiť. Proste... Romeo je v tom až po uši. Je zaľúbený, nespoznáva sa. Z tej lásky k Rozalíne úplne šalie. Toto tým chcel podľa mňa povedať. Na druhej strane má slečna Dashwoodová pravdu. Je isté, že tá neopätovaná láska ho ničí, doslova zabíja.“

Anglinár sa spokojne usmial.

„Je tu niekto, kto má ešte iný názor ako slečna Dashwoodová a pán Morrison?“

Nikto sa neozval.

„Pán Morrison,“- oslovil anglinár už po druhý krát Edgara. „Môžete mi odpovedať ešte na jednu otázku?“

Edgar prikývol. „ Pochopiteľne.“

„Pamätáte si ešte Benvoliov výrok z prvého obrazu v pvom dejstve?“

Edgar sa zamračil. „Myslíte ten ´Kde najviac hľadáš, nájdeš najmenej?´“

„Presne ten. Ako ste ho pochopili?“

„Je to prosté. Benvolio tým chcel povedať, že od tých ľudí, od ktorých očakávame, že nám budú rozumieť a mať nás radi, sa toho málokedy dočkáme. Sklamú nás. A naopak tí, od ktorých to najmenej čakáme, nás veľakrát pochopia a majú nás radšej ako tí druhí.“

„A, slečna Dashwoodová, váš názor?“

Sklopila som oči. Rukami som od rozčúlenia kŕčovite zvierala okraje lavice.

„Žiaľ, musím súhlasiť s pánom Morrisonom.“

Vedela som, že učiteľ si isto neodpustí dáku poznámku.

„Aká vzácna zhoda, priatelia. Vy dvaja sa málokedy zhodnete. Vlastne,“- zamyslel sa a potom pokračoval - „som presvedčený, že toto je prvýkrát, čo ste sa vy dvaja úplne zhodli.“

Edgar sa ponuro zasmial. Ja som zúrila. Bolo také ponižujúce pred všetkými súhlasiť s tým namysleným idiotom! Od rozčúlenia som celá horela. Farba mojej tváre sa v okamihu zmenila z porcelánovej na červenú. Dávalo mi obrovskú námahu, aby som nevybuchla. Myslela som, že tú lavicu asi rozdrvím, tak silno som ju zvierala. Za chvíľu ma z toho začali bolieť ruky. Pustila som ju. Pomaly som sa vystrela a snažila sa pokojne dýchať. Bolo to zbytočné. Každou sekundou som zúrila viac a viac. Nevedela som sa dočkať, kedy konečne zazvoní a ja odtiaľto vypadnem. Keď zazvonilo, vstala som tak rýchlo, až som skoro prevrátila celú lavicu. Nahádzala som si do tašky všetky knihy a čo najrýchlejšie, síce nemotorne, som sa odtiaľ pratala von. Nevnímajúc som sa hnala dlhou chodbou a zastala som až pri mojej skrinke. Oprela som sa čelom o jej kovové dvere. Boli chladné a to som práve potrebovala. Dvere ma príjemne chladili a moje rozčúlenie už povoľovalo. Dokonca som začala normálne dýchať. Vyhádzala som z tašky nepotrebné knihy a vymenila ich za tie, ktoré budem potrebovať. Zamkla som skrinku a pobrala sa smerom k učebni franiny. Len čo som sa otočila, zbadala som pár centimetrov odo mňa stáť Edgara Morrisona. Pozeral sa priamo na mňa. Zazrela som naňho. Najradšej by som mu v tej chvíli vyplazila jazyk ako dvojročné decko. Obišla som ho, no nestihla som spraviť ani dva kroky, keď ma chytil za lakeť a znemožnil mi tak pohnúť sa ďalej.

„Pusti ma“- zavrčala som - „Hneď.“

Stále ma držal, tak som sa šklbla a pokúsila sa tak oslobodiť môj lakeť z jeho zovretia. Chytil ma ešte silnejšie.

„Dashwoodová, očividne nevieš zniesť, že niekto by mohol byť rovnako inteligentný ako ty“ -hovoril trpko, ale na tvári mal ľahostajný výraz.

„Dofrasa, pusti ma!“- zopakovala som tento krát s väčšou zlosťou.

Pocítila som, že môj lakeť už nezviera tak silno. Zovretie za chvíľu úplne povolilo, až ma napokon pustil. Pohla som sa ďalej. Dobehol ma a postavil sa priamo predo mňa, aby som nemohla prejsť.

„Uhni!“- zvreskla som.

Ignoroval ma. Ani sa nepohol. V žilách sa mi opäť začala búriť krv a zrýchlil sa mi tep. Bola som vytočená ešte viac ako na angline.

„Dočerta!“- zakliala som - „Vypadni!“

„Najprv mi odpovedz.“

„Ty si už úplne osprostel. Láskavo odstúp a nechaj ma prejsť.“

„Odpovieš mi?“

„Cs“ - odfrkla som posmešne. 

„Odkedy majú namyslenosť a inteligencia dačo spoločné?“

Zaškrípal zubami.

„Aspoňže inteligencia a predsudky idú spolu dokopy, však, Dashwoodová?“

Venoval mi jeden dlhý pohľad. Potom sa bez slova otočil a odkráčal preč. Ostala som tam stáť asi minutú, kým som opäť nezačala normálne dýchať a rozčúlenie trochu nepovolilo. Potom som sa pohla rovnakým smerom, ako odkráčal Edgar, do učebne franiny. Franina ubehla rýchlo. Celú hodinu sme len opakovali na test, ktorý nás čaká na budúci týždeň. Po hodine som si odniesla všetky veci do skrinky, kde ma už čakala Angie.

„Ahoj“- pozdravila som ju.

„Aké si mala prvé štyri hodiny?“- obzrela som si ju.

„Teda, Angie, vyzeráš zdrvene. Stalo sa dačo?“

„Nič zvláštne. Akurát, že mi je jasné, že tento polrok nemám ani mizernú šancu, že prejdem z matiky. O fyzike ani nehovorím. A dáko teraz o tom nechcem moc hovoriť, lebo mám pocit, že zasa prepadnem totálnej hystérii.“ - dostala zo seba, pričom si stále nervózne poklepkávala nohou o dlážku. Vzdychla som si.

„Som ti k službám.“

„Ja viem, Mia. Ale z tohto prúseru ma nevytiahne ani milión hodín doučovania. Ale ďakujem ti.“- Angie vyzerala ako pred kolapsom.

„Ak by si si to rozmyslela...“

Angie sa chrbtom oprela o vedľajšiu skrinku. Ruky si prekrížila na hrudi a usmiala sa na mňa.

„Mia, stretla som Freda.“

„Aha“- zašomrala som.

„Čo mi máš odkázať tento krát?“

„Že ho to mrzí, ale dnes večer ku tebe nemôže prísť, lebo musia ešte s Tanyou nacvičovať tú hru s dramatickým krúžkom. A že ťa ľúbi.“- odrapkala od slova do slova Fredove slová.

„Poďme radšej na ten obed.“ - zatiahla som znechutene.

Spolu s Angie sme vošli do školskej jedálne. Zobrali sme si obed a sadli si k nášmu stolu.

„Ahojte“ - privítal nás Jim. 

Okrem Jima pri stole sedela ešte Lora a Dan.

„Čo by ste povedali na maratón Priateľov tento víkend?“- navrhol Dan.

„Ja som za.“- ozvala sa Angie.

Jim s ňou súhlasil. Lora neochotne zdvihla zrak od knihy, ktorú práve čítala. Pozrela som sa na obálku. Úsvit, posledná časť Twilight ságy.

„Tiež nemám nič proti. A čo ty, Mia?“

„Ehm, v sobotu isto prídem.“- odpovedala som.

Dan na mňa šokovane vyvalil oči.

„Mia, ale maratón Priateľov sa začne už v piatok a bude trvať až do nedele.“

„Veď v pohode.“- snažila som sa ho upokojiť.

„V piatok možno tiež prídem. Ale v nedeľu so mnou nerátajte.“

„Prečo?“

„V pondelok mám test z franiny. Potrebujem si to ešte pozrieť.“

Lora s Jimom na mňa hľadeli ako na blázna. Angie sa na mňa len letmo pozrela, no nepovedala nič. Namiesto toho si do úst strčila ďalší hranolček výdatne omočený v tatárskej omáčke. Dan sa posmešne zachichotal.

„Aj by som dačo povedal, ale neviem, či to má zmysel.“

„Nemá.“- uistila ho Lora. Pery mala prísne stiahnuté.

„A v piatok neprídeš prečo?“- vyzvedal Jim.

„Mám ísť s Fredom von.“ - oboznámila som ich s mojím programom.