BRÁNA SNOV

Rozália Novotná

Grafická a technická spolupráca: Michal Ličko, Fujas Štefan

Vydalo: Mladá éra autorov nového tisícročia – MEA 2000 o. z.  

© Autorské práva vyhradené

ISBN 978-80-560-0023-6

Venovanie

Túto knihu by som rada venovala svojím rodičom, mojím dvom bratom, priateľovi Erikovi a celej svojej rodine a nielen preto, že ich mám najradšej na svete. Chcem sa im poďakovať, za to, že ma vždy podporovali a hodnotili kladne moju tvorbu.

Táto kniha je cesta cez Bránu snov do sveta fantázie. Kde dobro a zlo bojujú aby štyri krajiny mali opäť slnko, kľud a mier.

I. Časť

Hádky, rozchody a útek

Ahojte milý čitatelia! Chcela by som vás pozdraviť a popriať veľa zábavy a fantázie pri čítaní mojej knihy. Takže usaďte sa do kresiel uvádzame: Bránu snov!!!V jedom menej hlučnom meste žila milá rodinka Brodiovcov. Názov miest nebudem uvádzať aby si každý čitateľ mohol sám vymyslieť či to nebude jeho mesto, lebo pozná taký podobný park či pozná podobné miesto. A tam, kde bývali Brodiovci bolo pre nich toto mesto zázračné. Páčilo sa im ticho a kľud, mesto po akom túžili, milí susedia, pekné prostredie pri neďalekom veľkom parku. Bolo tu fajn.Lenže žiadna rodinka nie je bez chýb a ani táto sa bez nich nezaobišla.Bol pekný deň. A plný hádok....
"Katrin prečo ma stále vypočúvaš? Ja to už nevydržím, zbláznim sa z teba. Stále ma vypočúvaš. Ja viem, že v minulosti som spravil chybu, ale povedala si, že si na to zabudla."
"Ja viem Luis, ale ty už zase chodíš domov neskoro a nedvíhaš telefón. Tvoja sekretárka hovorí, že si stále na nejakej porade. Čo si mám o tom myslieť"
"Chceš počuť pravdu, dobre. Áno mal som inú. Ja nechcel som, ale stalo sa."  -   vtedy si sadol na gauč a zalomil si hlavu do rúk a potom dodal - "Ale stalo sa to, s tým už nič nespravíš. Nepovedal som ti to skôr kvôli Maxovi."
"Koľko? Tak koľko?"  - pýtala sa ešte spokojná Katrin.
"A kto je to?"
"Už mesiac a je to Syndi."
A vtedy sa už Katrin neudržala a vykríkla :
"Čo? Takže už mesiac. Celý mesiac. A ja sprostá som si nič nevšimla. Mohla som tušiť, že to je tá tvoja sekretárka."
"Katrin prepáč mi to!"  - chcel ju chytiť za rameno, ale vytrhla sa mu.
"Pusť! Doma máš rodinu a ty na nás vôbec nemyslíš. Ty hnusák!"   - kričala a búšila do neho päsťami.
Luis jej chytil ruky, aby sa upokojila, ale vytrhla sa mu. Pozrela sa na neho. Chrbtom ruky si utrela oči od sĺz a povedala:
„Pre takého chlapca ako si ty sa neoplatí vyroniť jedinú slzu. Dobre ty si to chcel. Zbaľ si veci a vypadni!"  - kričala od zúrivosti.
„ Vypadni, rozumel si!“
Keď Luis stále nechápal, hodila o zem vázu s kvetmi.
“Tak padaj! Okamžite vypadni! Veci si zoberieš, keď nebudem doma ani ja ani Max."
"Počkaj Katrin nešlo o nič vážne len sme sa priatelili. Boli sme pár krát na obede a iba sme sa rozprávali.“
„Tak prečo si mi to nepovedal?“
„Bál som sa, že to nepochopíš.“
„A to ti mám veriť? Pozri sa mi do očí a povedz mi, že sa nič nestalo. No čakám! Vidíš nedokážeš to.“
„Bol som opitý.“
„Choď preč!“
„Aspoň sa rozlúčim s Maxom."
"Nie, na to si mal myslieť, keď si liezol do postele s tvojou sekretárkou."
Luis sa teda pobral, zobral si bundu a kľúče od auta, obul si topánky a otvoril dvere. Ešte sa pozrel na Katrin.
"A aby som nezabudla, ak mi niečo budeš chcieť, zavolaj môjmu právnikovi, pretože zajtra podávam žiadosť o rozvod!"   - a zabuchla za ním dvere.
Pomaly prešla do obývačky a oprela sa o stenu, skĺzla po nej chrbtom a začala plakať. Lenže ani jeden nevedel o tom, že celý tento "rozhovor" si zatiaľ vo svojej izbe vypočul Max. Malý chlapček s tmavými očkami aj vláskami. Max ležal vo svojej postieľke a paplón mal vyhrnutý až po bradu a plakal. Nemal to rád. Nemal rád keď sa jeho rodičia hádali. Nerozumel prečo a tak premýšľal čo spraví. A zatiaľ, čo Katrin v obývačke po hodine plakania zaspala, Max sa teplo poobliekol, pobalil si do malého ruksáčika baterku, macka, mapu, kompas a potichu po schodoch zišiel dolu. Dal si bundu, šálik, rukavice a topánky. Ešte pobozkal mamičku na čelo a odišiel. Išiel dlhou cestou pomedzi rodinné domy do lesa. V tento večer bola tuhá treskúca zima. Všade bola veľká tma, ale mesto ešte osvetľovali svetlá lámp. Keď bol na konci dediny obzrel sa. Pozrel na svoj domov a pomyslel si:
"Možno keď odídem, tak sa mamička a otecko už nebudú hádať." -  pomaly začal vchádzať do lesa. 
Potichu si otvoril batoh a vybral baterku. Zapol ju a osvetľoval si ňou cestu, ale čím hlbšie vchádzal do lesa, tým ťažšie sa mu kráčalo nielen od snehových závejov, ale aj od únavy. Lenže Max už naozaj začal strácať sily, rozhodol sa, že si sadne pod tmavý veľký buk.
"Aha, tamten veľký buk vyzerá, že by ma mohol uchrániť trochu pred studeným vetrom."    -  pomyslel si Max.

Odkryl zo zeme sneh a sadol si na batoh. Maxovi sa pomaly začali zatvárať viečka a o chvíľu už nevnímal svet, oprel sa o kmeň stromu, hlavu si oprel o ruky a zaspal. Zatiaľ čo malý Max vonku spal v hustom a tmavom lese, jeho nič netušiaca matka doma spala. No a otec sedel v kaviarni a rozmýšľal nad sebou. Práve keď Max spal, začal z oblohy padať hustý sneh. Pomaly si predieral cestu pomedzi vetvy a listy či ihličie lesných stromov smerom k nemu, no ale Max stále tuho spal. Líčka už nemal ružovučko - teplé, ale bledé, bledulinké. Prešlo niekoľko hodín, no sneh akoby sa vyhýbal miestu kde spal Max, síce ho trošku osnežilo ale ešte stále ho bolo vidno.

Vyvolený- Maxov príchod

Potom prestalo snežiť. Vetrík ustal a v lese ostalo mrazivé ticho. Ale keď sa Max prebudil pozeral okolo seba s otvorenými ústami a vyvalenými očami. Nevedel sa vynadívať na tú nádheru a veľmi sa čudoval. Bol deň, ale aký deň. Svietilo prekrásne letné slnko, snehu nikde nebolo. Naokolo rástli kvety a voňavá tráva.
"Prečo je leto? Ako to? Veď bola zima."  - čudoval sa Max.
"Hej kukuk. Húúú. Áno ty. Poď sem!"
"Summer kto to je?"- opýtalo sa malé stvorenie vedľa nej.
Max sa pomaly dvihol zo zeme. Ešte stále sedel pri veľkom dube. Ale teraz vyzeral ináč. Dookola stromu rástli v kruhu červené muchotrávky. Pomalými krokmi sa presunul bližšie k dievčaťu s blonďavými vlasmi, žlto-modrými šatôčkami a modrými očami. A vtedy uvidel to malé stvorenie z blízka. Bola to malá víla. Mala blonďavé vlásky, žlté šatôčky a malé krídelká. Nevedel sa na ňu vynadívať. Veď v živote nevidel vílu.
"Ahoj ja som Sammer a ty?"
"Ja som Max. A kto je ona?"- spýtal sa.
"Ja som Violet."- povedala a nežne sa uklonila.
"Kde to som? A prečo je leto? Veď bola zima."
"Nie u nás nikdy nie je zima. Čo je to tá zima?"
"No vieš Sammer to je ročné obdobie. A vtedy z neba padá sneh."  - povedal Max.
Áno už viem, to sú tie biele guľôčky čo padajú na Zem."  - povedala Violet.
"Vieš povedal nám o tom Merlin."
"Merlin? Vy tu máte Merlina?"  - opýtal sa Max.
"Nie, ozajstný Merlin zomrel už dávno. Náš Merlin je mladý muž, ktorý pozná veci o ktorých my nevieme, ale dobre, poďme sa hrať. Potom Ťa za ním zavedieme."  - povedala Sammer.
"Áno poďme!"- povedal Max.
V tomto čudnom svete úplne zabudol na svoju rodinu. Na mamu a ocka. Ale Max, Sammer a Violet sa pretekali po lese. Zabávali sa, skákali v jazierku po kameňoch a cestou stretli aj veľa zvieratiek a ďalšie víly.
"Ahojte. Kto to je Sammer?"- opýtali sa.
"Toto je Max."  - povedala Sammer.
"Ahojte."
"Max toto je Mel, Prem, Dick, Marti a All."  - predstavila ich Sammer.
"Poďte sa s nami hrať!"- navrhol Max.

Domov, sladký domov

Merlin, strach a obavy

Pátranie

Zázrak- začiatok či koniec

Opätovné zblíženie

II. Časť

Linzi a jej starosti

Peklo na zemi

Spomienky, samé spomienky

Tajné plány

Útek

Smútok, strach a obavy

Záhady, záhady a spomienky, ktoré objasnia mnohé veci

Pátranie na Zemi a ľudská beznádej