MARIANA MICHALSKÁ

OSUDOVÉ STRETNUTIE

Technická spolupráca: Ondrejkovičová Viktória, Kitlei Karol

Edícia: MEA 2000 o. z. - Mladá Éra Autorov nového tisícročia

Rok vydania: 2021

© Autorské práva vyhradené

ISBN 978-80-560-0392-3

Poďakovanie

„Ďakujem Tami Smikovej, Zuzanke Smirovej, môjmu priateľovi, mojim deťom Mirkovi a Carolinke, mojim rodičom, známym a hlavne mojej úžasnej profesorke slovenčiny Beatke Šarlinovej, ktorá to so mnou začala už na strednej. Ďakujem, že ste mi verili a podporovali v tvorbe. Bez Vás by som to nedokázala.“

Ďakujem

I.

Krásny jesenný deň. Jeden z tých posledných babieho leta. Onedlho bude zima. Ale ešte sa snaží leto pretlačiť aspoň trochu, trošíčku. Mne to celkom aj vyhovuje. Nie, že by som nemala rada zimu, určite každé ročné obdobie má svoje čaro. Ale jeseň...jeseň obzvlášť. Je to akoby sa maliarovi vyliali všetky farby z palety a pomaľovali celý svet. Vybrala som sa na prechádzku do neďalekého zámockého parku. Stále obdivujem to prekrásne sídlo zašlej slávy. Chodím sem vždy, keď môžem a predstavujem si aké to bolo, keď sa tu prechádzali grófi, baróni, možno aj sám kráľ. Muselo tu byť ozaj noblesne. Niekedy zájdem až k zámku. Len tak si sadnem na schody alebo sa poprechádzam po vonkajších terasách. Obdivujem tú krásnu prácu majstrov, čo toto všetko zhotovili. Krásne tepané zábradlia, obrovské okná, dvere, kamenné schodište....Niekedy pozriem aj dnu cez zaprášené okná. Je to ako v rozprávke o Popoluške. Pozerá dnu, či neuvidí princa. Zasmejem sa v duchu kyslím smiechom. Môj princ odišiel pred piatimi rokmi s jednou...ako ju slušne nazvať...trúbou, zlatokopkou. Ale však nech si ho užije. On je typ chlapa, čo nikdy neostane pri jednej ženskej. Škoda, že ja som na to neprišla skôr... Ale už je to preč. Niekedy sa mi mihne v spomienkach, ale už len ako niečo dávno prežité. Potrasiem hlavou, akoby som chcela premiešať jej obsah a prepnúť na iný kanál. Znovu sa zahľadím dnu a premýšľam. O čom? O všetkom a o ničom. Hlavou mi víri tisíc myšlienok, ale žiadnej sa nejako zvlášť nevenujem. Sledujem len tú nádheru okolo. Odlepím sa od okien a poberiem sa dolu tým prekrásnym, dych berúcim schodiskom do záhrady. Dnes som tu sama. Inokedy stretnem jedného či dvoch ľudí, niekedy aj zaľúbené páriky, čo sa skrývajú so svojou láskou za stromami. Ale dnes nie. Som tu len ja, slnko, stromy, vietor, vtáci... Zababušená v jesennej flisovej bunde dúhovej farby s podobnou šatkou na krku, ktorú som si ledabolo prehodila cez ľavé plece. Tvár mi ofukuje teplý vetrík, ktorý sa huncút jeden, prehrabuje aj v mojich vlasoch. Pozerám po krásne zafarbených stromoch, počúvam spev vtákov.... Nikdy sa tejto nádhery neviem nabažiť. Minule som v diaľke zazrela niečo ako strechu alebo striešku čohosi čo ma zaujalo. V tej časti zámockej záhrady som ešte nikdy nebola, napadlo mi. Čo keby som to prešla preskúmať práve teraz? Však som niečo ako zámocká pani a nepoznám svoje panstvo, zasmejem sa v duchu. Idem pomalým, ležérnym krokom. Neponáhľam sa. Načo aj? Je nedeľa, v práci mám voľno dnes aj zajtra. K rodičom tento týždeň nejdem, tak prečo si nechať ujsť túto nádheru? Vdychujem tú jesennú vôňu žltnúceho lístia, zohrievam sa v posledných paprskoch slnka, ktoré ma nežne hladká po celom tele. Od rozkoše mi prešli po tele zimomriavky. Je to úžasný pocit. Zrazu zbadám tú strechu, čo som predtým videla z diaľky. Inak zaujímavé. Chodím sem už od detstva a nikdy predtým som si ju nevšimla. Je to studňa. Nádherná, murovaná, s drevenou šindľovou strieškou, dokonca na nej stále visí na zhrdzavenej reťazi staré drevené vedro. Bojím sa ho aj dotknúť, aby sa nerozpadlo. Tak ho iba poláskam pohľadom a zahľadím sa dnu. Sranda, stále je tam voda. Ale zbadám v nej aj niečo čo ma vyľaká. Obraz muža. Pomaly zdvihnem hlavu. Oproti stojí mladý hnedovlasý muž so šibalskými očami a smeje sa nad mojou vyľakanosťou:

„Prepáčte, nechcel som vás vystrašiť.“ - ospravedlňuje sa.

Až mi v krku zabehlo. Má úplne zamatový hlas, neskutočne podmanivý. A ja tam stojím pár sekúnd ako socha vrastená do zeme neschopná slova. Odrazu sa spamätám. Bože, som ja ale trúba.

„ Dobrý deň.“ - pozdravím sa a podávam mu ruku na uvítanie.

„Nevedela som, že sem niekto chodí. V tejto časti som nikdy nebola. Videla som zo schodišťa túto strechu a bola som zvedavá ku čomu patrí.“

„Neospravedlňujte sa, moja chyba, že som vás vyľakal. Sledoval som vás z diaľky. Málokedy tu vidím niekoho, kto to tu obdivuje. Väčšinou sem chodia ľudia len tak a nie z nejakého dôvodu.“

„Sledoval?“ - až mi zabehlo.

Kto to je? Dofrasa!

„Prečo ste ma sledoval? A odkiaľ?“

„Prepáčte, som ja ale neslušný. Volám sa Pavol Nádašdy.“ - predstavil sa a podával mi ruku.

„Čože?!“ - vyblafla som a vytreštila na neho oči.

„Vy ste snáď zámocký pán?“

Zasmeje sa mojim rozpakom:

„ No asi trochu som. Moja pra -pra -prababka vraj bola Alžbeta Báthory. Ale nebojte sa, ja nepijem krv.“ - smial sa.

Musel vidieť ako som sčervenela, ale na to bol zrejme pri svojom mene zvyknutý. Každopádne nepovedal na to nič. Len mi hľadel do očí, svojimi krásnymi hnedými očami, ktoré mi prenikali až do mozgu. Nebola som schopná od neho odtrhnúť svoje. Keď som sa ako-tak spamätala napadlo mi, že som sa nepredstavila:

„ Ja som Romana. Romana Grosáková.“ - povedala som a podala ruku na pozdrav.

Tentoraz zamrzol jemu úsmev na tvári.

„ Máte niečo spoločné s tým dizajnérom z Trenčína?“

Usmiala som sa:

„Tak trochu je to môj otec. Poznáte ho?“

Pavol prikývol.

„Áno, trochu aj osobne. Projektoval jednu moju firmu. Veľmi šikovný a čestný muž. Vy tiež robíte niečo podobné?“

„Nie, ja som zdravotná sestra na detskom oddelení v Nitre.“ - povedala som.

„Fíha“ - poznamenal.

„Myslel som si, že ste architektka alebo niečo také, keď sa tak zaujímate o náš zámok.“

„Nie, to nie som. Rada sem chodím. Je tu ticho, dýcha to tu históriou a mám tu pokoj od vonkajšieho sveta.“ - odpovedala som.

„Vadí vám, že sem chodím?“

„Ale nie, naopak. Som rád, že to tu trochu „žije“. Zámok sa už veľmi málo nevyužíva. Chodia sem väčšinou len moji vzdialení príbuzní cez leto alebo občas na poľovačky. Ale niekedy tu nevkročí noha celé roky.“ - povedal trochu smutno.

„ A vy ste sa tu kde vzali? Teda ak sa smiem opýtať.“ -zaujímalo ma.

„ Povedzme, že som potreboval trochu vypadnúť a vypnúť ako vy.“ - usmial sa a pozrel na mňa. Bože, zasa ten uhrančivý pohľad.

„Prejdeme sa spolu? Teda ak chcete.“ - navrhol.

„Prečo nie.“ - usmiala som sa.

„ Mám otázku. Mali by ste niečo proti tomu, aby sme si potykali? Pripadám si stará a vyzerá to, že sme asi rovesníci.“

„Jasné, prečo nie.“ - zastal a podal mi ruku.

„Pavol.“

„Romana.“ - povedala som.

Čakala som všetko len bozk nie. Pritiahol si ma k sebe a pobozkal. Na ústa. Ani som sa nestihla nadýchnuť. Keď sa odtiahol a zapozeral na mňa, ešte stále som lapala po dychu.

„ Prepáč.“ - zašepkal.

„Asi som to trochu prehnal.“ - ospravedlňoval sa previnilo.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.