Table of Contents

Úvod

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Záver

Bdelá kóma

Martin Kolek

Autor: Martin Kolek

Grafická a technická spolupráca: Tomáš Laczkó, Kristián Kitlei,

Edícia: MEA 2000 o. z. – Mladá Éra Autorov nového tisícročia

Autorské práva vyhradené

ISBN 978-80-560-0038-0

Úvod

Doktor Peterson, uznávaný neurochirurg sa v svojich 41 rokoch stal vyhľadávaným špecialistom vo svojom obore. Bol to doktor, ktorý sa venoval pacientom s poruchami vedomia, kómou. Každý prípad bol pre neho jedinečný a na tom základe sa tak aj staval k pacientom v tomto stave. Ku každému inou liečebnou metódou. Zaznamenával si každý prípad jednotlivo. Každý takýto jednotlivý prípad bol iný, jedinečný.

„Vedomie" je to, čo dovolí človeku uvedomiť si jeho svet a svet okolo neho. Vedomie obsahuje to, čo my nazývame „myseľ" a pozostáva z reťaze myšlienok. Naše zmysly, ako je dotyk, zrak, čuch, chuť, sluch, prekladajú informácie z vonkajšieho sveta do mozgu, používa sa pri tom kaskáda za sebou nasledujúcich elektrických impulzov a chemické interakcie. Doteraz nepoznáme presnú konštrukciu myslenia alebo myšlienky. Použitie zaznamenaných dát napr., pamäť, túžba, strach, zvyk, je podstata „mysle" a to je pokus o pochopenie prúdu prichádzajúcich popudov a ich premietanie sa cez „bránu vedomia.“ Kóma je stav dlhodobého „bezvedomia", v ktorom nie sme schopný odpovedať na prichádzajúce podnety. To je posledný krok pred smrťou a je zaujímavé, že sa podobá na hlboký spánok, z ktorého sa nemožno zobudiť. Ale mozgové vlny počas kómy sa líšia od tých typických pre hlboký spánok. Počas kómy sa možno dá vnímať, ale určite nie odpovedať. Niekedy sa však môžeme prikloniť k zázraku, ak sa prebudí komatózny pacient z dlhodobého spánku.

Jedným z takýchto zázrakov je určite precitnutie Terryho Wallisa z Arkansasu. V devätnástich rokoch upadol do bezvedomia. Bolo to v roku 1984 po dopravnej nehode a ďalších devätnásť rokov bol v kóme. Po takomto dlhom čase už málokto dúfal, že sa z kómy preberie. V roku 2003 sa však prebral a dokázal hneď komunikovať so svojimi rodičmi. Jeho mozog sa postupne sám začal uzdravovať. Ak hovoríme o kóme, nemali by sme opomenúť fakt aj jednej ženy z New Yorku. Dostala sa tiež po ťažkej dopravnej nehode do kómy. Doktor Peterson sa jej ujal, keďže sa nehoda stala v meste jeho pôsobenia. Opisoval zvlášť každý svoj prípad, ale tento nechcel ani zaznamenať, lebo sa to začalo vymykať jeho chápaniu. Nikdy sa totiž nestretol, aby pacient v kóme prežíval tak intenzívne svoj komatózny svet, ako Gabina Kaminská, taxikárka z New Yorku. Tu sú jeho záznamy a opis jej stavu taký, ako ho opísal neskôr po jej prebudení....

Kapitola 1

Pacientovi v kóme, u ktorého sa predpokladá značné poškodenie mozgu sa robia rôzne testy -doslova drastické, aby sa zistilo, či sa vyhlási za mŕtveho alebo nie. Pacienta najskôr na krátky čas odpoja od dýchacích prístrojov. Lekári tým zisťujú, či sa pacient pokúsi sám nadýchnuť. Potom lekár pacientovi svieti do očí ostrým svetlom, aby zistil, či zrenice reagujú a tiež sa dotkne oka, aby vyvolal prípadné mrknutie. V ďalšom kroku sa mu do uší naleje studená voda a znova sa sleduje reakcia očí. Takto test prebieha až do konca. Kómu väčšina ľudí i lekárov považuje za posledný krok pred smrťou. Ten krok však môže byť aj prvým krokom do nového, síce ťažšieho života, ak lekári aj príbuzní veria, že sa pacient preberie. Medzi nebom a zemou sú zázraky, ktoré ani celá lekárska veda nedokáže vysvetliť. Niekedy proste veda nestačí. Hranica medzi životom a smrťou je veľmi tenká. Doktor Peterson, ktorý bol najuznávanejším neurochirurgom to dobre vedel, ale bol jeden z tých čo veril. Lekári používajú tzv. Glasgowskú klasifikáciu, podľa ktorej sa vyhodnocujú reakcie pacienta. Hodnotí sa vykonanie požadovaného pohybu, aj pacientova reakcia na bolestivý podnet. Z takejto kómy sa človek môže prebrať do štyroch týždňov, ale môže v nej byť aj dlhšie. Po troch až šiestich mesiacoch majú pacienti minimálnu šancu i na čiastočné uzdravenie. Zázraky v medicíne sa však dejú aj v takýchto prípadoch...

--

Gabina uháňala po druhej avenue, akoby ju prenasledovali. Kľučkovala v premávke a využívala každú možnosť, aby vyrazila ešte rýchlejšie. Svetlá preskakovali zo žltej na červenú, ale ona ako skúsená taxikárka sa rútila križovatkami. Jej znepokojivo modré oči preletovali od predného skla k spätnému zrkadlu a k bočným zrkadielkam. V jej pohľade sa nezráčil strach, boli sústredené večne a pátrali po okolí, po pravdepodobných nepriateľoch. Sedí v tom sedane, tri autá za ním podnikateľ alebo ktosi hrozivejší? A čo ten mercedes, čo sa iba okamih po tom, čo ho míňal odlepil od krajnice? Modrooká taxikárka dupla na plyn a vyrazila ešte rýchlejšie. Nie je nič divné na tom, že ulice New Yorku brázdia aj taxikárky. Odbočila na západ do 42. ulice a povedala si, že tých protivníkov pustí z hlavy. Zazdalo sa jej, že počuje hlas. Nejasný, plechový, ktorý jej nadával a vyzýval ju, aby sa skántrila čo najhorším spôsobom. V súperiacom hluku premávky ho bolo sotva počuť a v polovici dlhej šichty to potrebovala najmenej. Vo vysielačke sa ozval hlas dispečera, aby potvrdila pasažiera na 38. ulici, ale jej sa nechcelo nič vysvetľovať. Mala svoje dôvody. Po šichte sa vyhovorí na konkurenciu, že sa lobujú na jej frekvencii. Dispečer používal pre ňu hádam všetky mená, ale jej pravé sa asi v jeho slovníku nenachádzalo a to ju štvalo najväčšmi. Volala sa Gabina Kaminská, pochádzala z Poľska, ale to asi ani nikto z jej kolegov netušil. Pri pohľade na Gabinu si každý všimol jej prenikavý pohľad krásnych modrých očí, akoby mala nejaké farebné šošovky. Ak sa človek vládal odtrhnúť od Gabinho uhrančivého pohľadu, mohol si všimnúť atraktívny dizajn jej tváre. Brada, nos, líca, ústa, to všetko spolu ladilo a malo to vyvolať dojem silnej, no za to nežnej ženy, ktorá si uvedomuje, kde je jej miesto v živote. Navzdory pekného zovňajšku a prirodzenej charizme bolo v jej správaní čosi znepokojujúce. Gabina sa priveľmi vedela zapáliť pri určitých témach, ktoré ju zaujímali a rozprávala dlho a veľa a prirýchlo, až mnohokrát si uvedomila, že pasažieri už vystúpili.

„Áno, áno, bola som pri tom, keď vytiahol na neho nôž, lenže všetci si mysleli, že to tak nie je, ale ja som to vedela, vedela som to... hm, komu to vravím, zas som tu sama."-  malý úškrn, pousmiatie a už pohľadom hľadala po ulici nejakú vztýčenú ruku nového pasažiera.

Bolo jasné, že bojovala so svojimi démonmi z minulosti a že dodnes sa s tým ešte nevyrovnala. Bola taký podivín s dobráckym srdcom. Taxík prekrižoval jazdné pruhy a zastal pred typickým Manhattanským masívnym činžiakom. Zabodla pohľad do spätného zrkadla a študovala premávku, ktorá sa rútila popri nej. Vzduch je čistý, nikto ju nesleduje. Spokojná pozrela na prázdny vchod činžiaka, odkiaľ mal prísť pasažier, čo jej dispečer vybľakoval do vysielačky a zatrúbila. Vzápätí sa dvere vchodu otvorili a vyšla žena, čosi okolo tridsiatky a za ňou ju nasledoval muž o niečo starší. Obaja sa pohrúžili do vášnivého bozku na dobrú noc. Gabina im nemo závidela, lebo aj ona bola zamilovaná a v duchu si vravela, aké to šťastie tých, čo sa navzájom našli. Muž potom nastúpil a gestom ukázal, aby sa už pohli. Gabina kývla hlavou a zaradila sa do premávky. Obaja, ona aj cestujúci sa dívali za ženou, ktorá vošla do činžiaka a zatvorila dvere. Cestujúci si povzdychol a Gabina to vzala ako štart ku konverzácii a strmhlav sa do nej pustila.

„Vzdych lásky."

Jeho zákazník bol mysľou inde, pravdepodobne u svojej milenky, no nebol si istý, či dobre počul.

„Prosím?"

„Láska, nie?" - zopakovala Gabina.

„Láska? Láska je len pekné slovo, ako povedať: chcem sa s tebou vyspať. Láska je volovina!"

Gabina hneď reagovala na obranu dobrého mena romantiky.

„Nehnevajte sa, v tom teda nemáte pravdu. Videla som ako ju bozkávate. Priznajte si, je to láska." - opakovala sa.

Taxík uháňal po tretej avenue a cinický milenec sa obzrel na dom svojej priateľky. Tá taxikárka mala pravdu, ešte sme len tri bloky od nej a už mu tak veľmi chýba. Cestujúci spozornel, keď Gabina vyhlásila:

„Láska dáva krídla. Pre skutočnú lásku skočíte aj z najvyššieho mrakodrapu.“

„Lenže tým činom bude po vás, nezostane z vás ani mastný fľak. Čo z toho?"

Gabina pridala, aby stihla prejsť ešte na žltú, a rozfrkla skupinku turistov, čo si naivne mysleli, že majú na prechode prednosť. Gabinu trochu škrelo, že asi nebude zákazník tak zaľúbený, ako sa zdalo.

„Čo si sedíte na ušiach? Láska vám dáva krídla."

Pasažier sa pousmial.

„To teda musí byť fešák!" - dodal.

Aj bol. Tak úžasný, že Gabina nevedela, ako zo seba dostať, aký je absolútne senzačný. Slovami sa ani len priblížiť nevedela k pocitom svojho srdca.

„Milujem ho tak strašne. Je to... ničí ma. Dala by som za neho život."

Gabina zastala nechtiac na červenú. Opodiaľ pracovali cestári, povedľa nich blikalo výstražné biele svetlo, čo pre vodičov znamenalo „jazdite opatrne." Pre Gabinu ale nie. Zadívala sa do blikajúceho svetla, akoby ju priťahovalo, aj keď nič na ňom zaujímavé nebolo, a nevedela od neho odtrhnúť oči. Ostala v zamyslení. Gabina sedela v taxíku na rohu siedmej a 23. ulice a to blikajúce svetlo ju vrátilo v mysli ani nevie kam, ani nevie kedy, ani koľko času ubehlo, čo do miestnosti vošli postavy pri hompáľajúcom svetle, kde sedí na stoličke, ruky a nohy má zviazané. Cíti sa ako v zubárskom kresle. Ale nie na dlho, lebo tie tiene jej násilím otvorili oči a prelepili ich lepiacou páskou, aby nemohla zatvoriť oči. K svetelnej výstrahe sa pridali ďalšie a na Gabinu sa valil zmätený, hrozivý kaleidoskop prenikavých lúčov. Čosi také škodné ako je svetlo sa ešte nikdy nezdalo byť tak zlovestné. Za okamih bolo po všetkom. Gabina žmurkala a obzrela sa. Je späť, sedí vo svojom taxíku a je šťastná, že uviazla v premávke. Blikajúce svetlo, stolička, ihla, hlasy... čo to hovoria? Je to ako zlý sen. Keď naskočila zelená, tak v podvedomí reagovala. No stále sa jej miešali v hlave tie hlasy a ona nevedela, či jej chcú pomôcť, či nie. Možno tie hlasy zle odhadla. Možno neboli na jej strane. Možno majú od začiatku v tom svoju úlohu. Gabinine oči skákali sem a tam a hľadali toho alebo to, čo sa blížilo... kroky. Miestnosť a postavy boli asi ilúziou, ale Gabin výkrik bol skutočný. A nekričala len ona. Kamión naplno trúbil na jej taxík, kričal pasažier a možno aj chodci. Len o vlások sa vyhla zrážke, len o vlások sa vymámila aj z tej miestnosti v ktorej niekto alebo niečo prichádzalo. Pasažier začal ziapať na Gabinu.

„Čo ste sa zbláznili?"

Viac otázok už nemalo zmysel, pasažier vystúpil, tresol dverami a Gabina už len sama pre seba asi ešte v šoku vyriekla tú vetu, ktorú za normálnych okolností nikdy nepovie „dnes to máte grátis."

Keď už nebezpečenstvo pominulo, Gabina, si priala už len jedno, dokončiť šichtu. A na sto percent už nechcela začuť ten šepot, hlasy, sedieť na tej stoličke a cítiť ihlu vo svojich žilách. Potriasla hlavou akoby to z nej chcela vytriasť a zdalo sa, že to aj pomohlo. Zhlboka sa nadýchla a zošliapla plynový pedál. Pri prechádzaní križovatkou deviatej a štrnástej západnej, keď nebola snáď ani na pol míle od svojho incidentu, zbadala veľký kamión a pod ním na franforce roztrhaný taký istý žltý taxík, ako mala ona. Sanitky aj keď boli na mieste a vyťahovali jej kolegu, stále húkali. Celá premávka bola zastavená. Gabina zastala v kolóne niečo na päťdesiat metrov a snažila sa vidieť čo najviac. Ale ani číslo taxíka nevidela, lebo auto bolo tak zhúžvane, ako keď pokrčíte pozlátku z čokolády, a ani vodiča nespoznala. Bol totiž celý zakrvavený a na takú vzdialenosť nemala šancu ho spoznať. Snáď iba tie vlasy jej boli povedomé.

„Nebol to náhodou Tom, bože, čo mal trošku dlhšie vlasy ako ja? Aj farbu mal podobnú. Nie, nie, toto musel byť niekto z iného okresu, veď by to už bľačal dispečer do vysielačky, že to je od nás. On si nič podobné nenechá ujsť, vie o všetkom ako prvý.“ - hundrala si Gabina sama pre seba.

Bolo to veľmi rýchle, sanitky odfrčali od tej nehody a kolóna začala pomaly napredovať. Gabina pokračovala po deviatej západnej. Áno, zdvihnutá ruka je signál, že tento je ten posledný zákazník. Dala smerovku a pristavila svoj taxík pri pravej krajnici, ale o nejaký ten meter za zákazníka, lebo to bolo jej nepísané pravidlo, že si ho stihne ešte obkukať, preveriť. Všimla si, že zákazník má plášť nejaký vydutý. Má pod ním zbraň? A čo tá jeho aktovka? Vydúva sa akoby v nej nemal dokumenty, ale niečo úplne iné?!? Chlap sa blížil a Gabine na premyslenie či stáť, či na to dupnúť veľa neostávalo, takže reagovala. Chlap sa dotkol kľučky a Gabina si vedomá nekalého úmyslu, zošliapla plynový pedál a v spätnom zrkadle videla len udivenú tvár toho chlapa. Nie, nie, nie, nestojí za to, aby posledný pasažier bol nejaký agent CIA, alebo inej inštitúcie a robil mi zo života peklo! Dosť! Človek, čo sa Gabine zdal ako tajný agent, možno bol iba obyčajný chlap, čo sa potreboval dostať na letisko, aby stihol svoju rodinu ešte pred polnocou, no ak si ho vytipovala ako „nebezpečie", tak mal smolu.  Zmrákalo sa a Gabina poohliadajúc sa dookola ešte raz uistila, že môže v kľude vypnúť motor. Zajtra má rande so svojím milovaným a na to sa musí dobre vyspať. Mick Carter, jej láska, za ktorú by bola ochotná aj zomrieť. Mal dvadsaťsedem rokov a nosil v sebe takú divnú charizmu, čo vedelo vykoľajiť aj o desať rokov skúsenejšiu, ako bola ona. Do čoho sa pustil, to sa mu aj podarilo ukončiť. Gabina bola do neho beznádejne zamilovaná. Chvíľu len tak sedela a v hlave si premietala stretnutie s Mickom. Čas, ktorý tak letel ani nesledovala. Skončila jej šichta, tak naštartovala svoj taxík, zaradila rýchlosť a ako strela vyštartovala do garáži, pár blokov odtiaľ, kde bolo taxi - depo a ona mohla ísť pokojne domov. Bolo už po polnoci, keď sa Gabina prechádzala po Broadway. Ulica bola preplnená ľuďmi, akoby bolo iba niečo po šiestej večer. Domov to z depa mala len pár blokov. Zastavila sa pred svojim činžiakom a skontrolovala hlavnú bránu. Potom sa presunula popri smetiakoch k požiarnemu schodisku susediaceho domu a po nich vyšla až na strechu. Poobzerala sa, či sa tu nedeje niečo neobvyklé a či na ňu niekto za rohom nečaká. Nikto, vzduch je čistý a ona mohla pokračovať. Na konci strechy prešla po úzkej rímse, rozbehla sa a preskočila nie veľkú medzeru medzi susediacimi činžiakmi. Dopadla na rovné nohy bez problémov. Prešla k okraju východnej strechy opäť k požiarnemu schodisku a zišla na piate poschodie, kde si otvorila okno a vošla dnu na chodbu. Pritom stále sledovala, či je vzduch čistý, a či ju niekto nesleduje. Gabina vybehla na posledné poschodie, ktoré ju delilo k jej bytu razantnými skokmi, pristúpila k dverám a odomkla na nich dve bezpečnostné zámky, potom jeden visiaci zámok a ešte musela pri otvorení skontrolovať keks pod malým kobercom, ktorý tam pri odchode necháva, či ostal celý, či niekto nezvaný ho náhodou nerozšliapol. Som doma, to bol zas deň! Mala svojský spôsob príchodu domov, no všetci z bloku to vedeli, že je tak trocha podivín. Podišla k chladničke a na visiacom zámku s číselným kódom zadala ten správny, ktorý každý týždeň menila. Gabina bola v tomto veľký pedant, nikdy totiž človek nevie, čo mu mohli pridať do jedla, tak si všetko radšej sama pripravila a aj zabezpečila, aj keď trochu zvláštnym spôsobom. Vo veľkej plechovej dóze mala odloženú ryžu s mäsom a vedľa pomarančový džús, ktorý tiež vybrala. Za pochodu čítala v novinách správy, jedla a popíjala džús, všetko naraz, akoby jej to mal niekto iný zjesť, akoby jej malo niečo popri tom uniknúť. Z kuchyne prešla späť do predsiene a potom do obývačky. Na stenách mala prilepené útržky novín, akoby to boli tapety. Byt bol ako galéria výstrižkov, fotografii z novín a časopisov. Bolo tam asi celé politické mecheche Ameriky. Bola to priam sieň slávy. Pozorne čítala každé noviny, zapisovala si poznámky na kartičky, zakladala ich, potom zas vyberala, škrtala, porovnávala, krúžkovala, podtrhávala pre ňu aktuálne a hlavne spojité udalosti politikov a niečoho, čomu sa vravela ich pravda. Bola presvedčená o určitej hnusnej teórii. A toto sa chystala prezradiť zajtra Mickovi. Bolo už okolo desiatej dopoludnia, keď došla do centra. Prešla ešte niekoľko blokov. Keď sa dostala až k schodom, zdvihla hlavu a na vysokej budove, ktorá sa približovala, čítala:

„Ministerstvo spravodlivosti Spojených štátov amerických".

Gabina sa dostala do budovy a zastavila sa až pri soche ženy s páskou na očiach. Obrátila sa k policajtovi, ktorý hliadkoval pri vchode a hlasným prejavom úcty povedala:

„Múdra deva, však?“

„Ako madam?"

„Má cez oči pásku."

Policajt vytušil niečo z jej chovania a spozornel natoľko, že si odopol puzdro na svojej zbrani.

„Máte tu niečo dohodnuté, madam?"

„Záleží na tom, ako to myslíte..." - Dodala a pri tom stále hľadela na sochu ženy...

Kapitola 2

V tom čase vošiel do zasadačky šéf odboru Phill Braun a bez zbytočných naťahovaní, prešiel hneď k veci. Braun očakával od svojich pracovníkov, že svoje prípady povedú podľa zákona až do víťazného konca. Nástojil, aby využívali každú možnosť, ktorú im dáva zákon ale aby nikdy nevybočili z jeho jasne vymedzených hraníc.

„Nechajte ma teraz o samote, prosím."

A ako na povel všetci vstali a poberali sa k východu.

„Vy nie, pán Carter, s vami sa potrebujem pozhovárať!"

Mick Carter bol syn federálneho sudcu spravodlivosti, ktorého zavraždili.

„Toto je žiadosť o osemnásť odpočúvaní telefonických rozhovorov v prípade vášho otca!"

„Robím to vo vlastnom voľne." - Mick sa snažil o smiešnu obhajobu.

„Toto ale nie je súkromná vyšetrovňa Micka Cartera! Pre vás tiež platí nariadenie, ktoré som vydal, že sa nebudeme zúčastňovať ďalej vyšetrovania, ktoré už bolo uzavreté!"

„Viete aké to je, pán Braun, pomyslenie, keď viete čo sa stalo, ale nemáte istotu?"

„Som tu už dvadsať rokov, viem to." - Odvetil.

„Neviete. Ak ste nevyšetrovali vraždu svojho otca, neviete!"-  Braun už len nechápavo krútil hlavou...

Všeobecnú pozornosť zrazu upútal rozruch na konci chodby. Dvaja policajti sa tam preli so ženou, ktorú väčšina z právnikov už dobre poznala. Braun a Mick vyšli tiež na krik zo zasadačky.

„Som americká občianka a žiadam o stretnutie s Mickom Carterom!" - kričala Gabina, stále sa naťahujúc s obidvoma strážnikmi.

Gabina sa všemožne snažila vymámiť zo zovretia, no nedarilo sa jej to a k tomu ešte aj Braun pristúpil k nej, akoby nemala dosť s dvoma a oznámil:

„Pán Carter má dovolenku, tak vás žiadam, aby ste tu nerobili rozruch, lebo je to zbytočné. Nie je tu, tak buďte taká láskavá a opustite budovu!“

Gabina vedela, že ho Mick počuje a že je niekde nablízku. Nechcela sa vzdať nádeje, že jej nepomôže, tak sa o to silnejšie zaprela do oboch už zúriacich strážcov zákona, až sa všetci pod nátlakom zosunuli na podlahu.

„Madam Kaminská, koledujete si o súdny zákaz styku s mojou osobou, viete o tom?"

„Pán Carter, potrebujem vám povedať niečo veľmi dôležité!"

„Nechajte ju!" - zaznelo.

Gabina si pomyslela, že nič krajšie v tej chvíli nemohol povedať a v hroznom tichu celej haly sa pomaly zberala k Mickovi. Počkal na ňu a v jej úrovni sa otočil a kráčal po boku Gabiny do svojej kancelárie. Gabina si bola vedomá, že nesmie túto šancu prepásť, musí byť slušná a vedela aj to, že ak nebude vecná, neuverí jej a všetko tým môže stratiť. Bože aký je krásny, ak by sa to dalo, hneď by som bola schopná ho pobozkať, vedela aj to, že existujú určité pravidlá, tak sa snažila sústrediť sa na to najdôležitejšie. Gabinina výpoveď bola bez konca a Mick ju mlčky počúval. Prešla hodina a stále počúval, ale k pochopeniu logiky Gabinej teórie nebol o nič bližšie. Pokračovala vo vysvetľovaní svojej teórie. Mick sa prichytil pri tom, že si ju pripustil tak blízko a k tomu ju ešte aj počúva. Čo také má v sebe?

„Gabina, význam, zmysel toho všetkého. K tomu poďme. Čo to má spoločné s prezidentom?"

Náhle vytiahla veľkú seizmografickú mapu, rozložila ju na stôl a v prednáške o svojej teórii pokračovala.

„Prezident je v Európe. Zajtra bude v Turecku." - ukazovala všetko na mape.

„Rovno tu sa ťahá tektonický zlom, no a včera vypustili raketoplán." - Mickovi stále nezapaľovalo.

„A motív?"

„Škrtá financie pre NASA. Hovoríme o miliardách! Stačí to ako motív?"

„Takže motív by sme, povedzme, mali. NASA chce zabiť prezidenta zemetrasením?"

Gabina prikývla. Výraz jej tváre nasvedčoval tomu, že v živote nič nemyslela tak vážne, ako tento výklad. Mick tomu nemohol a ani nechcel uveriť.

„Nie, Gabina! Choďte domov a nabudúce si stretnutie so mnou dohodnite! Nemôžete si sem vraziť, kedy sa vám zachce a vnucovať mi tu svoje teórie!“

„Mám prácu, prísneho šéfa, svoj život..." - dodal a myslel si, že to Gabina pochopí.

„Tak dobre, pochopila som. Dohodnuté. Budete ho teda informovať?"

„Koho!"

Úsmev zmizol. Bolo to ako hádzať hrach na stenu.

„Prezidenta!"

Mick sa potreboval zbaviť Gabiny.

„Uvidím, čo sa s tým dá robiť.“ - Gabina sa mu zadívala do očí.

„Myslíte, že som chorá na hlavu?"

„Myslím si, že ste iná."

Gabina si poskladala mapu zo stola a pri dverách sa otočila. Jej pohľad bol divný, no zároveň taký presvedčivo ľútostivý, že sa Mick nad jej výkladom zamýšľal. Gabina za sebou zabuchla dvere a Mick zostal vo svojej kancelárii ešte hodnú chvíľu zmätený...Keď Gabina vyšla z ministerstva spravodlivosti, čosi jej stále nedalo pokoja. Nasmerovala si to rovno v taxíku po Broadway na sever. Situácia prasknutého potrubia bola vlastne ešte horšia ako večer. Fakt, že ulica bola zatopená kalužou, ktorá sa dala zaradiť do kategórie Veľké jazero štátu New York, nikoho nevzrušovala. Zastavila svoj taxík neďaleko rýchleho občerstvenia, vystúpila a vbrodila sa do vody. Zbadala mohutné monštrá, ktoré odčerpávali vodu z metra pod ulicou. Čierny sedan na náprotivnej strane ulice upútal jej pozornosť. Väčšina ľudí by si to ani nevšimla. Gabina bola však iná. Pričvachtala sa bližšie snažiac sa stratiť v dave. Presne ako tušila, mal úradnú značku. Dvaja muži v oblekoch vyšli hore schodmi z metra a nasadli do sedanu. Tajní! To je jasné! Také jasné, akoby to mali veľkými písmenami napísané na chrbtoch. Len jednému stále nerozumela, prečo sa tajní zaujímajú o prasknuté potrubie na štyridsiatej ulici? To nemá logiku, veď CIA vyvíja činnosť iba v zahraničí, nebudú sa predsa podieľať na údržbe komunikácií. To je blbosť! Musí si to všetko zrovnať v hlave. Blížilo sa poludnie a Gabina sa vybrala na obed do jednej z mála reštaurácií, kde vedela, že ju kuchár neotrávi. Lokál bol blízko Brooklynského mosta a bol to obľúbený cieľ všetkých taxikárov. Tu sa cítila bezpečne, je to jej azyl. Gabina si ako obvykle vzala sendvič so šunkou a pomarančový džús, na pulte nechala zopár mincí a vyšla von na ulicu. Blížila sa k rohu ulice, kde mala zaparkovaný svoj taxík a v chvíli, ktorá trvala ako večnosť sa ocitla tvárou v tvár tým tajným. Čierne lacné obleky, čierne okuliare, za ktorými akoby chceli skryť svoju identitu. Po jej ľavej strane stál Poter, po pravici Clarson. Vyrútili sa na ňu rýchlosťou blesku a pritlačili ju na kapotu zaparkovaného taxíka jeho kolegu, ktorého ani poriadne nepoznala. Clarson vytiahol zo saka injekčnú striekačku a zapichol ju priamo Gabine do krku. Gabina pocítila, ako jej z krku do mozgu vystrelil horúci prúd. K chodníku ju akoby priťahoval obrovský magnet, ktorému jej sily nestačili. Telo jej v okamžiku ochablo. Obaja tajní ju bez hluku privliekli k jej taxíku a strčili dnu. Keď sa prebrala, zistila, že ju vezú pripútanú na invalidnom vozíku. Nemala potuchy, kde sa nachádza, ale chodba, po ktorej ju viezli, pripomínala dajakú chátrajúcu inštitúciu. Možno škola. Možno väzenie. Vozík zabočil za roh a omámená Gabina sa ocitla v opustnutej nemocničnej izbe. Bola klenutá a špinavá, okná porozbíjané a na dlážke so zatvrdnutými vrstvami špiny úlomky skla. V kúte velikánska nádrž na vodoliečbu...

--

„Už sa preberá, pán doktor“! -kričala sestrička z izby číslo šesť, kde po týždennej kóme ležala Gabina Kaminská.

„No konečne! Pani Kaminská, počujete ma?! " -  pristúpil k posteli doktor Peterson z neurologického oddelenia.

„Pani Kaminská, počujete? Narobili ste nám starosti. Mali ste ťažkú autonehodu, ale zdá sa, že budete v poriadku!“- zdôrazňoval doktor a Gabine sa zdalo, akoby jej niekto kričal s megafónom priamo do ucha.

„Sestrička, ešte jednu kapačku a potom už len dúfať, že nám tam zas nespadne. Týždeň v kóme je až príliš dlhá doba na jej zranenia, začal som sa báť, že poškodenie mozgu by bolo omnoho rozsiahlejšie, keby to trvalo dlhšie. Sledujte monitor, funkcie dýchania a podávajte mi o tom správy."

„Áno pán doktor.“ - Odvetila.

Gabine sa vedomie pomaly vracalo, ale stále nevidela ďalej ako na piaď od svojho nosa. Ani zrak ešte nebola schopná zaostriť, ale uvedomovala si, že v miestnosti s ňou sú ešte dvaja ľudia. Asi tí špióni! Ale prečo majú na sebe zrazu biele plášte? Kde sú ich lacné čierne obleky prezrádzajúce ich nízke postavenie v špionážnej elite? Čo ju však najviac znervózňovalo, bol zvuk rýchlo tečúcej vody. Ako keby niekto napúšťal nádrž. Ostré svetlo, ktoré sa hompáľalo nad jej hlavou, nedovolilo poriadne si poobzerať postavy, či okolie v ktorom sa nachádzala. Biely plášť, čierny oblek, biely plášť, čierny oblek, svetlo a tma, tečúca voda... Ničomu nerozumela! Pohybovali sa okolo nej neurčité postavy a šum vody náhle prestal.

„Kvap. Kvap. Kvap.“ - tento zvuk bol pre Gabinu ešte horší, ako hučiaca voda.

„Doktora na šestku, doktora na šestku! Pani Kaminská, preberte sa, zostaňte tu so mnou, pani Kaminská! Preberte sa!“ - Gabina počula už len akoby niekto vo veľkej hale strašne ďaleko od nej volal jej meno... Kaminskááá...

--

„Preberte sa!“ - teraz to počula zas a celkom dobre, zreteľne.

Otvorila oči. Nejasné postavy chodili mlčky okolo nej. Opäť mali na sebe tie lacné čierne obleky.

„Mala som pravdu, či nie? Už vidíte? "

Úklady a intrigy, ktorými sa zaoberala, nie sú len výplodom jej mozgu. Je to skutočnosť.

„Mala som pravdu, však, ale v čom?"

Nedostala odpoveď, po ktorej túžila. Namiesto toho ju jedna z postáv zdrapila za hlavu zozadu. Do jej zorného poľa vstúpila druhá postava, roztvorila jej viečka a také roztvorené ich prelepila lepiacou páskou.

„Bože, nie! Mýlila som sa, určite som sa mýlila!"

Kričala. Cítila sa ako v zlom sne. Ach áno, veď sú to tie sny, je to z jej hlavy! Toto už predsa raz zažila. Injekcia, postavy, vozík. Bola to realita. Gabine tuhla krv v žilách, lebo ak by sa mal odohrávať scenár, ako v jej hlave, tak...Spoza dverí sa blížili kroky. Tie kroky mala už dávno v hlave, počula ich aj pred tým, no vtedy sa s tým vedela popasovať, lebo to bol len zlý sen. Teraz sú reálne, približujú sa! Tieto kroky nie sú sen! Pred Gabinu sa postavil muž.

„Poznáme sa?"

„Poznáme, Gabina. A veľmi dobre!"-  povedal muž.

Medový hlas patril Williamovi Dantesovi. Dantesové pokojné vystupovanie vzbudzovalo u Gabiny hrôzu.

„Bola si niekde, kde si nemala byť!“

„O čom to ten dementný pajác hovorí!" - pomyslela si.

„Ja som veľmi trpezlivý."

„Fajn. To oceňujem." - dodala Gabina.

„S kým si sa zhovárala? Kto ešte vie, čo vieš ty?"  - Gabinina myseľ sa divo rozbehla, hľadajúc správnu odpoveď.

„Môžete byť konkrétnejší?" - to zrejme neboli tie čarovné slová, ktoré Dantes chcel počuť.

Gabina ho s nedobrou predtuchou pozorovala, ako sústredene napĺňa striekačku čírou tekutinou.

„Čo to je?"

„Šťava na mozog. A trocha som to pančoval vlastným vynálezom. Už ti určite bliká v pamäti svetielko, všakže?" - Gabiny sa chytala panika.

„Čo mám vedieť?"

Nech jej to naznačia a ona sa prizná. Dantes sa sklonil na centimeter od jej tváre.

„Kto ešte vie, čo vieme my?" -po injekcii jej padala sánka, meravela.

Potom sa svet za ňou prepadol a Gabina sa prevracala chrbtom do prázdna. Padla chrbtom do ľadovej vody v nádrži na vodoliečbu. Dantes stál v plytkej časti nádrže a držal jej hlavu nad hladinou. Priblížil tvár hrozivo blízko a rýchlo ju potopil. Keď sa vynorila, videla iba pokrivenú Dantesovú tvár.

„Kto ešte vie, čo vieme my? Gabina!" - opakoval.

Nemohla odpovedať. Jednak nevedela čo, a jednak nemohla dýchať. Sotva sa stihla ako- tak nadýchnuť. Dantes jej opäť strčil hlavu pod vodu. Bola to neznesiteľná, pálivá bolesť na prsiach. Keď povolilo zovretie, hlava jej vystrelila nad hladinu ako lopta a vstrebávala toľko kyslíku, čo sa do nej zmestilo.

„Kto ešte vie, čo vieme my?"

„Poviem, poviem!... poviem, čo chcete vedieť!"

Dantes zdvihol vozík a do ucha jej pošepol.

„Z tvojich úst do môjho božieho ucha."

Dantes otočil hlavu, Gabina spozornela a nič iné ju nenapadlo, len to ucho chytiť, zakusnúť sa a aj odtrhnúť! Dantes od bolesti zreval. Pustila sa krv, no nepovolila. Išlo tu predsa o život. Dantes chcel ujsť a vliekol ju aj s vozíkom za sebou. Zaplietli sa mu nohy a prekotil sa na znak. Gabina vypľula zvyšok Dantesovho ucha a smiešnymi cupkajúcimi krôčikmi sa z vozíkom posúvala na pred. Vedela, že musí preč. Vycupkala z miestnosti von na chodbu a snažila sa prejsť ku schodom. Dostala sa až k nim, no vzápätí počula rýchle kroky vystupujúce po nich. Nasmerovala svoj vozík k schodom a jednou rukou, ktorú mala voľnú, sa pustila strmhlav dolu. Protivníkove kroky počula aj pri hrkotajúcom, po schodoch sa valiacom vozíku. S údivom zistila, že vozík skáče po schodoch zázračne stabilne. Kroky po schodoch patrili komplicovi Dantesa a pri strete s Gabiným vozíkom sa vymrštil späť cez zatvorené okno. Protivníkov pád prebiehal až napodiv v tichosti. Bolo počuť len tlmený dopad tela. Bez rozmýšľania sa pohla ďalej dolu schodmi, kde na ňu spoza rohu vybehol druhý protivník, a chcel jej zahatať cestu. Nepodarilo sa. Pred koncom schodov sa vozík prevrátil a v plnej klbkovej rýchlosti nabral protivníka. Protivník, Gabina a vozík sa zastavili na podlaží. Z toho všetkého, čo ju obmedzovalo mala len na jednej ruke zbytok rúčky z vozíka s putami a obhliadnuc sa videla, ako je zapichnutá špic z kolesa v krku jej protivníka. Vybehla von z budovy, ktorá spájala starú časť s novou a pustila sa po ulici k svojmu taxíku. Prebehla cez trávnatú plochu pred novou budovou a v okamihu sedela vo svojom taxíku. Naštartovala a s obmedzením pút na svojej ruke a ešte stále pôsobiacou injekciou vyrazila ani nevedela, kam... Hlavné u Gabiny v tom momente bolo, že sa vzďaľovala od miesta svojho nepochopiteľného únosu...

Kapitola 3

Doktor Peterson sedel v inšpekčnej izbe lekárov a listoval encyklopédiu neurologických chorôb, keď z chodby začul volanie vrchnej sestry.

„Čo sa deje?“ - opýtal sa.

„Pani Kaminská nám opäť odišla!“ - kričala stále cez celú chodby sestra.

Doktor sa v pokluse ponáhľal do izby číslo šesť. Hlavou sa mu premietal film so šťastným koncom, no vedel, že jej zranenie bude mať vážnejšie následky. Kaminská sa ako taxikárka dostala do kolízie s nákladným autom a pri tom utrpela ťažké zranenie hlavy, po ktorom upadla do kómy. Kóma evidovaná ako kvantitatívna patologická porucha vedomia je stav hlbokého bezvedomia a strata reakcie aj na najsilnejšie vonkajšie podnety, ako je bolesť a zvuk. Poškodená je reflexívna činnosť a zlyháva aj metabolická a vegetatívna regulácia. Trvanie kómy môže byť od niekoľkých sekúnd až po niekoľko dní. U pani Kaminskej to trvalo týždeň, na okamih sa prebrala a potom opäť upadla do kómy. Doktor Peterson mal obavy, že úraz hlavy bol omnoho silnejší, ako predpokladali aj jeho kolegovia.

„Evidovali ste nejaké príčiny, prečo sa to zas stalo?“

„Nie, nič, len rukou robila nejaké divné pohyby a potom sa zas stratila.“

„Aké to boli presne pohyby?“ - opýtal sa.

„No akoby niečo písala vo vzduchu, potom na prestieradle.“

„Ak by sa to opakovalo, majte pripravený papier a pero a všetko zapíšte. Ľudia v tejto fáze kómy vedia určitým spôsobom komunikovať, len my o tom nevieme a tak im nevieme ani pomôcť, takže si myslím, že nám chce niečo odkázať, na niekoho týmto spôsobom ukázať prstom.“

„Jasné, rozumela som.“ - podotkla sestrička.

Peterson sa pobral späť do svojej izby so sklonenou hlavou a premýšľal. Nesledoval ani okolie. Narazil do svojho kolegu Nagimu. Bol to práve vyštudovaný neurológ čiernej pleti. Pochádzal niekde z Afriky, ale Peterson si ho obľúbil vďaka svojim schopnostiam sa prispôsobiť.

„Prepáčte pán doktor, nevšimol som si vás, bol som zamyslený do jedného svojho prípadu pacientky v kóme.“ - povedal Peterson, aj keď sa to na neho nepodobalo, že sa ospravedlní.

„To nevadí. Môžem vám pomôcť?“ - opýtal sa Nagima a Peterson sa chopil otázky aj keď bol na oddelení najuznávanejší neurochirurg.

„Možno, mám totiž pacientku, ktorá vykazuje abnormálne pohyby určitým smerom v kóme a ja by som rád pri jej diagnóze komunikoval s ňou, lebo viem zo štúdii, že je to možné.“- dodal a chcel sa poberať ďalej, ale Nagima ho chytil za pravú ruku a pritiahol si ho na vzdialenosť, kedy sa tomu hovorilo o diskrétnej vzdialenosti.

„Dajte jej do ruky ceruzku a papier, možno budete prekvapený, čo sa na tom papieri objaví.“ -skončil Nagima, otočil sa a pokračoval po chodbe nemocnice, akoby sa ani nezastavil.

Peterson vytiahol z vrecka svojho plášťa malý notes a vrátil sa do izby k pani Kaminskej. Pristúpil k posteli a sledoval, či pacientka nebude opäť prejavovať tie pohyby, ktoré mu opísala vrchná sestra. Kaminská ležala nehybne, no potom slabý pohyb prstov na pravej ruke. Peterson spozornel. Z náprsného vrecka vytiahol pero a snažil sa podstrčiť Kaminskej notes pod nehybnú ruku a pero jej vsunul medzi prsty. Čakal. A po chvíli čakania, ktoré sa mu javili ako nesmierne dlhý čas sa začali pohybovať ako prsty, tak aj ruka. Boli to veľmi obmedzujúce pohyby, ale na papieri začal rozpoznávať prvé písmená. Bol fascinovaný týmto pokusom, ktorý mu aj doktor Nagima poradil a o ktorom sa len nepatrne popisovalo v štúdiách. Písmena začali byť čitateľné. C-A-R-T-E-R. Čo to má znamenať? Kto alebo čo je CARTER? Peterson nahlas hláskoval to slovo. Je to ulica? Meno? Ruka Kaminskej sa triasla a Peterson jej posunul papier vyššie, aby mohla snáď ešte niečo napísať. Pero robilo na papieri nezmyselné čiary, ktoré sa ničomu nepodobali. Boli to len čmáranice. Trasľavé, kostrbaté čiary. Vrchná sestra, ktorá stála na opačnej strane postele to ale videla inak, nie ako čmáranice, ale z jej uhla to boli ďalšie písmená. M-S-U-S-A. Pero jej vypadlo a všetko znehybnelo. Tak ako pred tým. Kaminská bola prítomná azda iba v tú chvíľu, čo sa snažila niečo napísať, niečo im naznačiť, na niekoho alebo niečo poukázať.

„Ale čo nám chce povedať? CARTER? MSUSA?“ -  opakoval tie slová a hľadal v nich nejaký súvis, niečo, čo by dávalo význam...

--

Mick Carter vyšiel na konci dlhého pracovného dňa z kancelárie a zamieril k výťahom. Dlho nečakal, vstúpil do výťahu a stlačil gombík do vestibulu. Keď sa výťahové dvere dolu otvorili, Mick z nich vystúpil rovno do svojej nočnej mory. Nevidel ju, ale počul jej hlas, ktorý sa rozliehal mramorovým vestibulom.

„Mick! Musím za Mickom Carterom!"

„Mick! Je to jasné! Práve ma chceli zabiť!!!“

Gabina nevnímala strážnika, ktorý ju držal pod pásom. Videla Micka, ktorému chcela dopodrobna vyrozprávať historku o tom, čo zažila a nejaký strážnik jej nebude tvoriť prekážku. Dúfala, že teraz jej už konečne uverí.

„Neviem, čo viem a čo vedia oni, no chceli ma zabiť a stále chceli vedieť, kto o tom vie, čo viem ja a oni!!! Určite je to kolosálne, niečo veľké!" - kričala.

Mick sa rýchlim krokom vzďaľoval od nechceného problému. Počul ju hlasnejšie a hlasnejšie kričať, keď tu zrazu padol výstrel! Pred tým v ohlušujúcom šumení vestibulu zavládlo ticho. Gabina sa uprene zadívala na Micka a padla na kolená až to preťalo to ticho vo vestibule. V tvári mala výraz, ako keď chce niečo povedať a nemá dostatok síl otvoriť ústa, vykričať to celému svetu! A hlavne Mickovi!

„Nechajte ju!!!" -vyšlo z plných pľúc Mickovi na strážnikov, ktorý ako sa dobre vie, robili len svoju prácu, hájili poriadok a záujmy ľudí.

„Ustúpte!" - Mick si kľakol a zachytil jej zakrvavenú hlavu do svojho lona.

Snažil sa rýchlym pohľadom zistiť zranenia, ale to vlastne nebolo možné, bola samý oder a krv mala hádam na celom tele.

„Zavolajte ihneď sanitku! Rýchlo!!!" - Mick sa zadíval do Gabiných modrých očí, v ktorých bolo poznať utrpenie, strach, zdesenie.

Chcela mu povedať, ale nevládala...

„Pokoj, len pokoj, nič nehovor." - Mick cítil zodpovednosť za svoje správanie a aj za to čo sa vlastne teraz stalo Gabine.

Gabina sa mu uprene dívala do očí. Dorazila záchranka. Dav prizerajúcich sa rozostúpil a okolo Gabiny sa začala rýchla záchrana. Mick sa postavil a pozrel sa na svoje ruky, ktoré mal od jej krvi. Potom sa obzrel za seba a Gabina už ležala na nosítkach. Na tvári mala masku, z rúk jej viseli hadičky. Obväzy, striekačky, tuby s krvou. Gabina zatvorila oči... O niekoľko hodín neskôr sedel Mick v čakárni na pohotovosti Rooseweltovej nemocnice. Z operačnej sály vyšiel znechutený lekár, ktorý mal za sebou dlhšiu službu, než bolo zdravé a prebehol pohľadom po čakajúcich tvárach.

„Je tu niekto za Kaminskú?"

Mick vstal. „Ja!"

„Pani Kaminská mala čistý priestrel svaloviny brucha na pravej strane, ale nezasiahlo to žiaden dôležitý orgán. Mala by byť v poriadku. Fyzicky."

„Môžem ju vidieť?" - spýtal sa.

„Prevezú ju na ARO, zariadim, aby vás k nej pustili. Bude pod policajným dohľadom."

Po necelej pol hodine k nemu pristúpil policajt a ponúkol mu doprovod až do Gabininej stráženej izby. Vstúpil dnu a v izbe sa nachádzala posteľ s Gabinou a ešte jej spolubývajúca, ktorá spala. Gabina bola k posteli pripútaná. To ho zarazilo. Potom prišla sestra a pichla jej injekciu. Pootvorila oči a zmohla sa iba na jednu otázku.

„Čo mi to dávate?"

„Niečo na spanie a proti bolesti!"

„Ja už nechcem spať!!! Počujete?" - mala pocit, či tušenie, že aj ona má v tom prsty.

Mick nevedel nadviazať žiadnu správnu konverzáciu, tak z neho vyšlo iba jednoduché:

„Ste zatknutá, viete to?"

„Boli ste pri tom, viete to?" - Gabina len nemo prikývla.

Mick sa začal vypytovať, lebo poranenia nevyzerali, akoby si ich spôsobila sama.

„Pomohlo by mi, keby ste si spomenula, kto, kde a čo od vás vlastne chceli!."

Gabina bola rada, že ju počúva, aj keď trpela bolesťami. Snažila sa mu vysvetliť, čo zažila, od začiatku až po koniec, ale injekcia sestry začala zaberať a týmto dialógom sa nedostala ani do polovice. Napadlo jej už iba jedno.

„Vymeňte menovky, prosím."

„Vymeňte menovky, ak sa chcete ešte dozvedieť niečo... vymeňte ich!"

Gabina to myslela smrteľne vážne a Mick bol na pochybách. Povedala mu, že odhrýzla ucho niekomu, chceli ju utopiť na invalidnom vozíku, pýtali sa jej na nezmysel, ktorému nerozumel a pri tom má ešte spraviť čosi, čo je proti všetkému, čomu veril?

„Vymeňte menovky, zachráňte mi život..." - potom zaspala.

Mick bol v rozpakoch. Pozrel na Gabinu, na spolubývajúcu a opäť na ňu. Vykročil k dverám, ale nedalo mu aby sa neobzrel. Zadíval sa na menovku „Gabina Kaminská", potom na menovku spolubývajúcej, a...

Kapitola 4

Pri slove kóma si predstavíme hlboký spánok, z ktorého je ťažké zobudiť sa. Človek pri tomto dlhom bezvedomí nie je schopný odpovedať na podnety z okolia. Výnimky však existujú. Keď niekoho kóma postihne, väčšinou začneme myslieť na najhoršie - na spánok, z ktorého už niet návratu. Čo sa ale s človekom deje v tomto stave dlhého bezvedomia? Túto otázku si kládol aj Peterson. No Kaminská bola tou výnimkou. Ona komunikovala, len doktor Peterson jej akosi nerozumel. Nerozumel jej komunikácii, či odkazom. V hĺbke duše však veril, že na to príde. Peterson bol zaujatý štúdiami, v ktorých listoval na toľko, že si nevšimol Nagimu, že vošiel do miestnosti. Dokonca ani keď ho oslovil nereagoval. Až po chvíli, keď sa potreboval natiahnuť si všimol, že sa na neho zahľadene díva.

„Bože!“ - vcykríkol Peterson.

„Ani som si nevšimol, kedy ste vošli do izby.“

„Prekvapujete ma, doktor, už ste dávno po službe a stále sa vŕtate v tých štúdiách. Nie je toho na vás priveľa?“

„Možno, ale s takým prípadom som sa ešte nestretol, a viem, že prídem na to, ako jej pomôcť, len ešte neviem ako!“ - odpovedal Peterson a ani nezdvihol hlavu od všetkých tých kníh, čo mal porozhadzované na stole pred sebou.

„Takýchto prípadov je viac a niekedy nastáva problém, či pacienta odpojiť alebo neodpojiť od prístrojov. Ako dlho sa má pacient udržovať v takomto vegetatívnom stave? Je to veľký etický problém, pretože precitnutie môže nastať takmer hocikedy, ale aj nemusí. Nikto to však dopredu nevie a ani vy!“-  povedal Nagima a usadil sa vo svojom obľúbenom kresle priamo pred Petersona.

„Odpoveď na túto otázku je zložitá. Jedna časť lekárov hovorí, že vážne a trvalé poškodenie prednej časti mozgu, kde sa ukladajú spomienky a povahové črty človeka stačí na vyhlásenie človeka za mŕtveho. Druhá časť lekárov však tvrdí, že smrť je neodlučiteľne spojená s nezvrátiteľným poškodením mozgu. Vyvoláva to však mimoriadne zložité etické otázky, ako ste spomenul. No s takýmto prípadom som sa ešte nestretol, tak sa budem ním zaoberať až do úplného konca a verím, že sa mi podarí prelomiť názory alebo polemiky oboch strán lekárskych protichodných tvrdení.“ - povedal Peterson a opäť sa ponoril do študovania komunikácie pacienta v kóme...

--

Keď sa ráno Mick prišiel pozrieť na Gabinu, videl, ako ošetrovateľ vyváža z jej izby plachtou zakrytú mŕtvolu. Srdce mu poskočilo až do hrdla.

„Počkajte!“ - a Mick váhavo odkryl plachtu.

Toto je predsa tá spolubývajúca Gabiny! Uľavilo sa mu.

„Ženu, čo včera postrelili v noci zomrela na infarkt.“ - podotkol ošetrovateľ.

„Vy ste Carter?" – Mick prikývol.

„Mám vás aj mŕtvu poslať do suterénu." - Mick pochopil.

Všetci si myslia, že Gabina je mŕtva. Mick potom vstúpil do izby a našiel tam Gabinu ležať živú a relatívne zdravú.

„Ďakujem, ďakujem za menovky!" - privítala ho Gabina a Mick zmenil výraz v tvári.

„A čo sa jej v skutočnosti stalo? Niekto tu v noci bol a dal jej niečo... niečo na zastavenie srdca?"

„Áno, presne tak!" - Gabina zajasala.

„Vidíte, mala som pravdu, mala a nie som nijaká paranoička, všetko je pravda, čo som vám hovorila, vidíte, je to skutočnosť! Choďte dolu a keď sa sem vrátite, už tu nebudem. A ďakujem za pomoc, zachránili ste mi život!“ - dodala.

Mick vyšiel z izby pred ktorou už ochranka nestála. Keď v suteréne, kde bola márnica výťah zastal a otvorili sa dvere, privítal ho agent, ktorý sa predstavil ako Lorenc z FBI.

„Pán Carter, máme na vás pár otázok vo veci Kaminskej."

„Počúvam." - povedal Mick a v duchu sa snažil vyrovnať sa s tým, že bude musieť čeliť náporu otázok, keď sa telo mŕtvoly odhalí.

„Gabina Kaminská, určite vám to meno niečo hovorí!"

„Samozrejme, veď ma tá paranoička otravovala skoro denne v kancelárii." - chlap, ktorý sa to pýtal stál chrbtom, takže nevidel jeho tvár a ani ho nemohol poznať.

Koho však poznal bol jeho šéf, ktorý bol tiež prítomný a bolo vidieť, že nie je spokojný s tým čo sa okolo jeho oddelenia deje.

„Pán Carter, viem, že sa s vami Kaminská často stretávala, tak by som rád vedel, o čom sa s vami rozprávala." - pýtal sa, ešte stále neznámy muž.

„Práve som chcel povedať, no...že...Gabina Kaminská...ona je..."  -  neznámy sa k nemu otočil a bol to chlap, čo mu opisovala Gabina, chlap, ktorý prišiel o kus ucha!

Mal ho zalepené, a pravdepodobne mu z neho aj nejaký kúsok chýbal. Ona fakt neklamala, odhrýzla ucho niekomu a Mick teraz stojí s tým istým človekom v márnici....V ten čas Gabina v tichosti vyšla z izby a rýchlim krokom sa uberala na koniec chodby k schodom. Otvorila dvere a pustila sa po nich dolu na prízemie . Začula aj rev Dantesa, ktorý pravdepodobne už prišiel na to, že pod plachtou neleží ona. Krik sa rozliehal z márnice hádam po celej nemocnici. Gabina vedela, že teraz už jej neostal na váhanie žiaden čas nazvyš. Keď začal Dantes revať po celej márnici, že mŕtva nie je Kaminská, nech zatvoria všetky dvere, Gabina vtrhla do prvej miestnosti, čo mala pred sebou. Bola to miestnosť, ktorú už akoby pred tým videla, alebo skôr v ktorej už bola, ale všetko sa jej v mysli rozmazávalo. Pobehovala sem a tam a hľadala únikovú cestu. Odhrnula veľký záves za ktorým ležala nejaká osoba s hadičkami v nose, napojená na nejaký prístroj, ktorý neustále pípal. Iba na chvíľočku sa zastavila a pozrela sa na dokaličenú tvár ženy, čo vyzerala akoby spala.

„Čože?!?“ -vykríkla Gabina, keď sa lepšie prizrela na doráňanú ženu ofačovanú obväzmi.

„Toto má čo znamenať? Toto predsa nemôže byť pravda!!!“ - pozrela sa na menovku na posteli.

Bolo tam napísané jej meno. „Gabina Kaminská“. Nohy sa jej podlomili a prítomnosť akoby pre ňu prestala existovať. Zalial ju studený pot. Je to len zlý sen, myslela si a keby nezačula približujúci sa hluk na chodbe, stála by aj naďalej ako prikovaná pri vlastnom tele, vlastnej posteli. Mick, Dantes, Lorenc a všetci agenti sa ponáhľali k výťahu. Pred výťahom sa zastavili a Mick si všimol, že Dantes krváca z odhryznutého ucha.

„To máte z holenia?"

„Nie, uhryzol ma pes!" - Povedal.

„Ale pes predsa nehryzie do ucha." - nedal sa odbiť Mick ironickou otázkou...

„Čo je vás do toho!!!" - odvrkol Dantes.

Ešte stále v šoku sa Gabina rozbehla po chodbe, hľadajúc východ z oddelenia. Zastavili ju až mreže a vtedy jej blysol v hlave malý nápad. Otvorila dvere na ľavo, prebehla do druhej miestnosti, potom zas cez iné dvere na pravo, zas do ďalšej miestnosti, cez sprchu a kuchynku. Bez väčšej námahy stála na opačnej strane zamrežovaných dverí. Agenti dorazili k mrežiam, takže sa dívali tvárou v tvár Gabine na druhej strane mreží, ktorá mala teraz náskok.

„Máte tu niekto kľúč, do čerta!" - zreval Dantes.

Gabina vbehla do miestnosti s pomôckami na čistenie, vyskočila na stoličku a vykopla stropný panel, aby zmiatla svojich prenasledovateľov. Prestrčila sa malým okienkom v miestnosti a zoskočila na chodbu. Dantes s agentmi zastali v miestnosti, kde bola prevrátená stolička a vykopnutý stropný panel.

„Vy a vy, vylezte a skontrolujete, či tam Kaminská nie je!" - ukázal na dvoch agentov.

Gabina nakukla do malej miestnosti a na konci chodby zbadala zriadenca, ako hodil špinavú bielizeň do malého otvoru v stene. Toto by mohla byť jedna z únikových ciest. Pomyslela si. Gabina sa priblížila k otvoru, pootvorila malé vrátka a nazrela dnu. Vychádzal odtiaľ neznesiteľný závan špiny. Gabina preložila jednu nohu do šachty a v tom sa za ňou ozval Mick.

„Vylez von!"- zdôraznil Mick a Gabina poslúchla.

Zavrela malé dvierka na šachte a otočila sa.. Upierala zrak na Micka s láskou v srdci a úzkosťou v duši. Bola mu totiž vydaná na milosť a nemilosť. Všetko závisí od neho, ak bude chcieť, ocitne sa o pár sekúnd v rukách agentov a intrigánov.

„Ja som sa videla, oni ma dostali, je to tak ako som hovorila, prišli na mňa a asi ma dostali, lebo viem toho až príliš veľa! Videla som sa na posteli a z rúk mi visia hadičky a krv a prístroje pípajú a..."

„Dosť! Nechápem zatiaľ ničomu, o čom ma chceš presvedčiť, Tak si to v rýchlosti skúsime zhrnúť, dobre?“ - nezostávalo im na rozhovor veľa času.

Pozrel Gabine do očí a vraví.

„Dantes tvrdil, že ho do ucha pohrýzol pes."

„Figu! Musíte mi pomôcť, lebo oni ma dostali!"  -Gabina až kričala a všetko chcela povedať Mickovi asi v jednej vete.

„Nič vám nemôžem sľúbiť!"

Blížili sa k nim ľudia. Mick nemohol uveriť, že sa jej chystá pomôcť uniknúť pred zákonom, ale presne to sa stalo. Siahol do vrecka, vytiahol svoje kľúče od auta a podal ich Gabine do rúk. Vymenili si dlhý pohľad. Potom sa Gabina otočila k šachte a šikovne sa vhupla do malého otvoru. Dopadla do vozíka so špinavou bielizňou. Mick za sebou spálil všetky mosty.

„Kade utekala?"

„Neviem nevidel som ju." - Dantes sčervenel od jedu a otočil sa na Lorenca.

„Máme tu polonahú babu, tak bude stačiť zablokovať východy!" - pokarhaný Lorenc prikývol a vyšiel na chodbu.

Dantes sa poobzeral po miestnosti.

„Vy tu ostaňte!" - skríkol na Micka pokrčeným ukazovákom Dantes.

Gabina sa o niečo neskôr obliekala v lekárskej šatni na prízemí. Nikto si našťastie nevšimol jej príchod v dotrhanej nemocničnej pyžame. Teraz mala oblečený chirurgický úbor a na hlave papierovú sieťku. Gabina vyšla zo šatne a pridala sa k prichádzajúcej skupinke unavených mladých lekárov. Celá skupinka mierila k východu, kde stáli dvaja policajti, striehnuci na ženu v pyžame s holým zadkom. Vyšli von z budovy a Gabina sa cítila ako voľný vták. Dantes bol presvedčený, že o Gabine vie toho omnoho viac.

„Takže Gabina je presvedčená, že NASA zosnovala zabitie prezidenta?"

„Na to ste sa už raz pýtali. Prečo chcete, aby som sa stále opakoval?"

„A vôbec netušíte kde tá baba býva?"

„Na to ste sa spýtali už tri razy." - nechcel sa nechať odbiť Dantes.

„No dobre, tu je jedna nová. Prečo práve vy? Gabina nie je ochotná zhovárať sa s nikým okrem vás, akoby si na vás robila nároky. Prečo práve vy?"

„Myslím, že je do mňa buchnutá."

„Rozkošný výraz. A prečo ona? Prečo tolerujete jej návštevy vo svojej kancelárii?"

„Keď som pred pol rokom odchádzal z kancelárie domov, prepadli ma pri aute dvaja chlapi. Nebiť Gabiny, tak neviem, neviem... Od vtedy sa poznáme. Viem, že jej občas preskakuje, lenže je v nej niečo, čo... Proste jej nemám to srdce povedať, aby neotravovala." -dodal.

Po rozhovore mohol Mick konečne odísť. Cestou z rušného vestibulu zamieril k svojmu zaparkovanému autu. Za stieračom mal zastrčený bloček s pokutou za parkovanie. Rozčúlene si sadol a zabuchol dvere.

„Bodaj by som mohol na nich poslať svoje oddelenie, do čerta s nimi!" - zahrešil.

Pozrel do spätného zrkadla v ktorom zbadal modré oči Gabiny.

„Chodili tu dávať lístočky celý deň. Nič som proti tomu nemohla urobiť."

Zo zadného sedadla na chvíľu vykukla hlava Gabiny a hneď na to zmizla...

Kapitola 5

Mick naštartoval svoj starý, ale za to dobre udržiavaný Mustang, na ktorého je pyšný hádam každý poriadny chlap, čo vlastní takúto plechovú potvoru s 300 konskými silami pod kapotou. Gabina sa stále schovávala na zadnom sedadle a aj keď nevystrčila ani hlavu, poukázala na vedľa stojací čierny sedan.

„Viete o tých v tom sedane? Mali by ste dupnúť na plyn a ja vám ukážem kde sa im stratíme, len už na to dupnite!“ - naliehala Gabina.

Mick s úsmevom dal smerovku a akoby chcel ignorovať jej naliehanie, pristavil priamo pri sedane, kde sedeli dvaja agenti.

„Toto je Dantesova robota, však? Tak ho pekne pozdravte a vy si choďte dať radšej kávu a potom skúste robiť niečo užitočnejšie, ako ma sledovať a robiť zo seba ... no veď viete čo.“ - s úsmevom na nich Mick ešte mrkol a pomaly sa zaradil do hustejšej premávky.

„Myslím si, že toto bolo omnoho lepšie, ako sa teraz niekde pretekať po meste a na koniec dávať vyklepávať moje plechy, veď ak vám to niečo hovorí, tak sa veziete v Mustangu, ročník 1967!“ - dodal pyšne na svojho tátoša Mick.

„Z toho, čo sme dnes prežili a čo som si musel vypočuť, ničomu neverím. Takže to zhrniem. Neverím vám skoro ani slovo, ale dávam vám ešte posledných 24 hodín na to, aby som aspoň zlomok z toho, čo mi opisujete, pochopil, a aby to malo hlavu aj pätu, aby som sa vedel aj k danej veci postaviť, rozumieme si?“ - skončil Mick s krátkym predslovom.

„Jasné.“ - vyšlo z Gabiny a v hlave si chcela všetko dať do kopy tak, aby ju Mick vo všetkom pochopil, aby nič z jej výkladu nevyšlo nazmar.

Potom už len zahlásila:

„Ideme ku mne domov, a tam sa všetko dozviete.“

Obaja stáli pred požiarnym schodiskom a Mick si neodpustil otázku.

„Prečo sme museli zaparkovať tak ďaleko od vášho domu? Sú to dobré dva kilometre!“

„Ja viem prečo!“ - Gabina vedela svoje a pravdou aj ostalo to, že vedela predvídať.

Hovorilo sa o nej, že je podivín. Hlavne tie príchody domov. Asi každý z činžiaku vedel, že Gabina nechodí domov, ako každý, ale komplikuje si to cez požiarne schodiská a cez strechy. U nich to už bola samozrejmosť, ale Mickovi to prišlo trochu divné.

„Zabudli ste si kľúče od brány?“ - opýtal sa.

„Nie, ale človek nikdy nevie.“ - dodala Gabina, a pri tom neprestala sledovať ulicu, či ich náhodou niekto nesleduje.

Spolu začali vystupovať po schodisku až na strechu. Po úzkej rímse preskočila nie veľkú medzeru medzi činžiakmi a dopadla na susednú strechu, otočila sa a sledovala Micka, či nenastanú s ním nejaké problémy. Zvládol to bravúrne. Prešli na druhé schodisko, potom dole na jej poschodie a po otvorení okna obaja skočili na chodbu. Už len to jedno poschodie a budú už u nej. Ešte tri zámky a obaja sa ocitli v byte Gabiny. Mick všetko sledoval a sám sebe vravel, čo tu vlastne robí! Bezpečnostné dvere? Na toto je jednoduchá odpoveď, ale keks pod rohožou? Toto je už aj na neho silné. Nervózne ho vtiahla do svojho bytu a tak ako ho otvorila, tak ho aj pozamykala. Mick sa nestačil čudovať v akom byte sa ocitol. Steny boli priam vytapetované ústrižkami z novín o všetkých aktuálnych udalostiach a pod novými boli staré, takže to dávalo dojem hrubej vrstve novinových článkov nalepených na seba. Mlčal a iba s údivom sa presúval do obývačky.

„Určite by ste si dali kávu.“ - opýtala sa a Mick len prikývol.

Oči mu neprestali lietať po výstrižkoch na stenách. Gabina prešla do kuchyne a začala zadávať kombináciu zámku na chladničke, no nedarilo sa.

„Viete, že v chladničke je káva stále čerstvá?“ – povedala Gabina, ale nedarilo sa jej nájsť tu správnu kombináciu a cítila aj jeho pohľad.

„Konečne, mením to každý týždeň, tak sa mi stane, že sa na prvý krát netrafím, ale už to mám.“ - obaja si sadli na stoličky, ale kávy si museli držať v ruke, lebo Gabina nemala žiaden stôl.

Myslela si, že začne s výkladom toho, čo vie, prečo ju vlastne prenasledujú tajný agenti, ale uvedomovali si aj to, že ak teraz zlyhá, bude všetko stratené, tak si to najprv dávala do chronologického poradia v svojej hlave. Ako by mu mala popísať fakt, že sa v nemocnici videla pripútaná na lôžku s hadičkami? Ako dať spojitosť s prenasledovaním? Mick sa zatiaľ obzeral po jej výtvoroch na stene a neprestal sa udivovať nad jej životom plným záhad, intríg a nejakých obvinení. Popíjal si kávu, keď mu zrak zastavil na fotke jeho mustanga, kde pri ňom stojí so zdvihnutým lacným pohárom v ruke z nejakej súťaže.

„A toto je čo?“ - opýtal Mick a ukázal na svoju fotku na stene, a pretrhol tak niť spojení Gabine.

„Neviem, to tu už bolo, keď som sa tu nasťahovala.“ – podala mu lacnú odpoveď bez premýšľania.

„Tak? Povedal som, že sa nechám presviedčať o vašej pravde ešte 24 hodín a ubehlo už z nich aspoň 4.“ - naliehal na Gabinu.

„Neviem, ako mám vlastne začať, keď sama tomu akosi nerozumiem. Viem jedno s určitosťou zatiaľ povedať a to, že sedím tu a teraz s vami pri káve. To je jasné, však? No nechápem, ako som sa mohla vidieť na posteli v nemocnici a ako mám spojiť tých agentov, čo ma chcú zabiť a hlavne prečo? Čo viem také dôležité, čo im nedá spávať?“

„Zastavte sa, lebo to začínam mať akési celé dopletené.“

„Áno viem, že sa to pochopiť nedá , veď aj ja som z toho vyvedená z miery.“

„Tvrdíte, že ste sa videla pripútaná a dokaličená na lôžku?“

„Áno!“

„A to, že vás chcú zabiť, nemáte ani potuchy prečo?“

„Presne tak a nie len mňa, ale aj vás, už aj vy totiž podľa nich viete niečo odo mňa, čo im nedáva spávať, lebo si myslia, že som vám to povedala a všetko viete.“

„Dobre.“ - dodal Mick a položil si kávu na zem, keďže nenašiel žiadne miesto a pokračoval.

„Čo sa vám včera všetko podozrivé prihodilo, čo by stálo za reč? Skúste si spomenúť, aj na tie najmenšie detaily, dobre?“

„Mala som pasažiera, ktorému som urobila službu grátis.“ - Mick sa na ňu pozrel podozrievavo.

„Nie, nie, nie tak, ako si myslíte. Trochu nepozornosti a len - len že nás nezvalcoval kamión na jednej križovatke, tak preto som mu to nechala grátis, rozumiete?“ - Gabina sa nechcela nechať prerušiť, tak hneď pokračovala.

„Potom tá havária s mojim kolegom, čo nechtiac zaparkoval pod kamiónom, chudák, dúfam, že ho dali do kopy a že to rozchodil.“

„Počkajte. Za aký čas ste videla svojho kolegu?“

„No hneď, ako vystúpil ten pasažier, asi na ďalšej križovatke.“

„A sme doma!“

„Ja viem.“ - poobzerala sa.

„Nemyslím teraz, ale tam pod tým kamiónom!“ - Mick bol presvedčený, že si Gabina opísala vlastnú haváriu s tým kamiónom a ani o tom nevie a aj preto sa videla na lôžku v nemocnici, lebo ona je niekde, medzi životom a smrťou, niekde medzi spánkom a bdelosťou.

„Chcete mi povedať, že som sa dívala na seba, keď vyťahovali toho chudáka z vraku? Tvrdíte, že preto na seba pozerám v nemocnici, lebo som sa dostala niekde, odkiaľ niet návratu? Neverím!!! - kričala Gabina, položila si tvár do dlane a silne zavzlykala.

„Ako sa teraz vrátim? Dá sa to?“ - pýtala sa.

„Je mi to ľúto, neviem, ale tak sa mi zdá, že je to tak. Len nerozumiem, ak ste v nemocnici, ako je možné, že s vami teraz komunikujem ja a celý ten humbug okolo vnímame! A ako do toho celého zapadá Dantes, vaša vražda, či moja a ako to, že..."

„Neviem.“ – prerušila ho.

„No cítim, že len vy mi budete môcť pomôcť. Stále sa mi objavuje nejaká vidina, a ja som si do teraz myslela, že to je dôsledkom únavy alebo niečoho podobného. V tej vidine sa mi totiž objavujú osoby raz s bielymi plášťami, inokedy v čiernych lacných oblekoch. Počujem nejaké hlasy, ktorým celkom dobre nerozumiem a mám aj divné pocity, ako keby sa na mne robil nejaký pokus, raz zima, inokedy hluk, či svetlo, či vlhkosť."

„Dobre, ak vezmeme, že sme vo vašom nejakom svete, a ak je pravdou, že nás chcú oboch zabiť, tak by bolo na mieste sa s tým popasovať. Ja vám mám pomôcť s niečím, lebo sa nachádzate niekde odkiaľ niet návratu, a vy mi máte zas pomôcť odhaliť, čo sa deje niekde, kde sa ja pohybujem, ja žijem a ja by som hádam tomu vedel aj zabrániť.“

„Asi áno, ale ja vôbec netuším ako? Viem len, že sa kujú niekde vo vysokých postaveniach nejaké pikle, viem to. A viem aj to, že vy ste predurčený zabrániť, či odhaliť toto politické spiknutie. A ako zas pomôžete vy mne, to už teraz nechám na náhodu.“ - povedala Gabina a v ten moment sa začalo niečo s čím počítala.

Našli ich. Oblok na spálni sa rozletel, keď snajperi z inej strany ulice strelili dnu náboje so slzotvorným plynom. Do vchodových dverí vrazilo baranidlo. Po tomto rámuse vhodili dnu traskavý granát a Gabina sa vrhla na Micka svojim telom. Gabina akoby na toto bola pripravená, posúval krčiac sa po miestnosti Micka k skrini, čo bola pri stene. Otvorila dvere a vsunula už tak slepého Micka dnu. Odsunula priehradku zo zadnej časti skrine a do malého otvoru v stene priam pretlačila vyposilovaného, ale za to slepého Micka do miestnosti za skriňou. Obaja sa skotúľali na dlážku a Gabina utrúsila poznámku.

„Niekedy je výhoda prenajať si aj susediaci byt!“

Medzitým vtrhlo komando do Gabinho bytu a desať automatických zbraní mierilo po miestnosti a v hľadáčiku hľadalo svoj nepriateľský cieľ. Vo vedľajšom byte dopadla Gabina na Micka a tvárou v tvár sa dívali sebe navzájom do očí, akoby mal nasledovať bozk. Šikovným pohybom sa prevalila na druhú stranu a v okamžiku zapálila akúsi šnúru. Miestnosť pred tým tmavú zahalil teraz svit horiacej zápalnej šnúry a Mick sa zmohol iba na jedinú vetu.

„Veď to pozabíja všetkých v činžiaku!“

Zásahové komando si horiacu šnúru sprvu nevšimlo. No keď sa v miestnosti rozľahlo syčanie, všetci strnuli a niekto z prítomných zavelil.

„Ústup!!!“

Šnúra dohorela pri kanistroch s nejakou horľavinou a celý byt sa v okamžiku vznietil. V susednom byte sa Gabina s Mickom prezliekali do hasičských mundúrov a potom sa vytratili dolu po schodoch k východu.. Až teraz si uvedomil Mick, prečo tak ďaleko zaparkovali od jej domu. Mick aj s Gabinou uháňali po diaľnici a o desať minút boli už u neho doma. Gabina sa poobzerala dookola a uvedomovala si, že ak ich našli v jej byte, nebude dlho trvať a nájdu ich aj tu...

--

Doktor Peterson s Nagimom sedeli v izbe, do ktorej vošla vrchná sestra.

„Pán doktor toto musíte vidieť.“ - povedala sestra a ani nečakala na nejakú odpoveď, otočila sa na prahu dverí a vracala sa späť do izby Kaminskej.

Peterson sa postavil a nenápadným gestom dal vedieť Nagimovi, nech ide aj on. Vošli do izby a sestra už odkrývala Kaminskú a ukazovala čosi, čo nechápala. Peterson pristúpil bližšie a s údivom sledoval odkrytý pravý bok Kaminskej.

„A toto sme nevideli, keď nám ju tu priviezli?“

„Toto sa objavilo až dnes ráno, pán doktor, preto sme si to nemohli vtedy všimnúť.“ - bránila sa sestra.

Peterson sa až zohol k jej boku z ktorého presakovala krv cez jej pyžamo. Odkryl to opatrne a s údivom pozeral na pravý bok so strelným zranením. Nagima len nechápavo krútil hlavou.

„Veď toto nie je možné, mal som ju na stole, ale strelné zranenie by som si bol všimol, predsa, nie?!?“ - kričal na obhajobu Peterson.

„A ani toto nemala včera pán doktor.“ - a ukázala na obočie prstom.

Doktor podišiel bližšie a videl, že má určitý pásik obočia depilovaný. Vlastne to mala na oboch obočiach.

„Takéto nálezy predsa nemôžu pochádzať z tej nehody, a keďže vravíte, že to tu včera ešte nemala, tak potom môžem tvrdiť iba dve varianty. Prvá je, že som paranoik, a druhá je, že ...“ - Peterson sa otočil na Nagimu.

„Možné to je,“ - pochopil Nagima a pokračoval.

„Niekedy sa to môže stať, ale nikto tomu nechce uveriť, radšej sa budú držať reálnych poznatkov, ako si pripustiť niečo hádam nadprirodzené. Keď sledujem tie zranenia, predpokladám, že si to nemohla teraz urobiť v kóme sama, tak si myslím, že sa to deje tam!“ - a Nagima čakal na reakciu doktora.

„Kde?“

„No u nej, tam, niekde kde sa hádam pohybuje, kde žije, kde vlastne bdie a tie odkazy, čo ste mi ukazovali na papieri čo písala, vám dáva najavo, že žije. Možno vás prosí o pomoc.“

Všetci traja sa pozerali na seba. Odkaz na papieri, čo im napísala však nikomu nič nehovoril.

C-A-R-T-E-R alebo M-S-U-S-A. Nedávalo to žiaden význam. Mlčky stáli nad jej posteľou, keď sa z chodby ozval ošetrovateľ, ktorý hľadal na oddelení vrchnú sestru.

„Tu som na šestke, čo potrebujete?“

„Jej vyčistené veci som mal priniesť, tak predpokladám, že to mám dať vám.“ - a v bielej igelitovej taške jej podával vyčistenú bielizeň pani Kaminskej.

„A osobné veci pri tom neboli?“ - opýtal sa doktor a v očiach bolo poznať určité nadšenie, lebo možnosť, že sa niečo z nich dozvedia, tu bola.

„Aj tie tam sú.“ - povedal ošetrovateľ.

Peterson vybral jej doklady a začal sa prehrabávať vo vnútri, akoby hľadal niečo podstatné. A zrazu našiel, čo hľadal. Bola to vizitka nejakého Cartera z ministerstva spravodlivosti. V jeho očiach bolo vidieť nadšenie a všetci čakali, že sa to aj oni dozvedia.

„To, čo nám odkazovala, bolo meno zamestnanca ministerstva spravodlivosti, určitého Cartera, a to MSUSA je predsa skratka!“

„A čo má spoločné Carter, alebo ministerstvo s taxikárkou?" -opýtal sa Nagima.

„Ak hovoríte o tom Carterovi, čo mu zavraždili otca, čo bol sudca, tak o tom som čítal v novinách článok na pol stranu.“ - zamiešal sa do ich debaty aj ošetrovateľ.

„Možno nám on pomôže, možno ju pozná a objasní aj tie podivné veci okolo Kaminskej, to strelné poranenie, čo bolo akoby pred dvoma dňami lekársky ošetrené a prečo vlastne on, uvidíme.“ - povedal doktor a pobral sa do svojej pracovne.

Sadol si za svoj písací stôl a pred seba položil vizitku Cartera, na ktorej bolo aj číslo telefónu. Zdvihol slúchadlo a začal vytáčať číslo do Carterovej kancelárie.

„Halo, pán Carter?“

„Áno.“ - ozvalo sa.

„Som doktor Peterson z Rooseweltovej nemocnice z neurologického oddelenia. Prepáčte, že vás otravujem, ale máme tu pacientku v kóme. Volá sa pani Kaminská, Gabina Kaminská. V tomto stave sme evidovali u nej takzvaný syndróm bdelej kómy, kedy pacient podá nejakým spôsobom odkaz a ona nám dala odkaz na vás, pán Carter, poznáte ju?"

"Nie, nepoznám, to meno mi nič nehovorí.“ - povedal Carter v telefóne...

Kapitola 6

To, čo sa doktor Peterson dozvedel v telefóne od Cartera ho šokovalo, lebo ak niekto , ako je pani Kaminská podáva určité znaky, či odkazy, ktoré sa prikláňajú viac - menej na osoby jej blízke, sa v reálnom živote nepoznajú? Ak už nie on, tak kto? Prečo spomína práve jeho, ktorý ju nepozná?

„Viete, zaoberám sa takými pacientmi už dlhý čas a zatiaľ sa prejavy komunikácie s nimi podarilo vďaka svojim blízkym.“ -  povedal doktor a nechcel sa nechať odbiť, lebo mal taký pocit, akoby Cartera neznáma osoba nezaujímala.

„Je mi jasné, čo mi hovoríte, ale budem sa opakovať, že žiadnu Kaminskú nepoznám a k vizitke sa mohla dostať hocijakým spôsobom, veď ich rozdávam pri pracovných jednaniach.“ - dodal.

Doktor Peterson cítil z rozhovoru predčasné ukončenie zo strany Cartera, tak na rýchlo ešte podotkol, že ak sa príde aspoň na ňu pozrieť, nič za to nedá a dozvie sa aj to, že...

„Má strelné poranenie!“ -vyšlo z doktora, a na druhej strane linky nastalo ticho.

„To by ste mali hlásiť potom polícií, nie mne.“

„To dobre viem, lenže toto poranenie sa úplne vymyká nášmu chápaniu!“ - teraz už vedel, že bude mať šancu dostať do nemocnice Cartera, ak to o čosi ešte aj prikrášli, nafúkne.

„A čomu na strelnom poranení nerozumiete? Zvyčajne ostáva po ňom diera v tele a zranený buď prežije alebo zomrie, no a vo vašom prípade je pacient stabilizovaný, ak si dobre pamätám!“  - zdôrazňoval už zvýšeným hlasom.

„Presne tak, lenže pani Kaminská bola postrelená počas kómy. Podotýkam, že je pod stálym dohľadom, takže nie je možné, aby k nej hocikto prišiel strelil ju, potom ju dal ošetriť a zmizol, ako duch! Ale ak už ani to vo vás nič nevyvolalo, tak potom už len jedno, tešilo ma pán Carter.“ -ukončil hovor doktor, zložil slúchadlo, a nahlas zahrešil.

„Tupec jeden!“

Carter ostal oko ovalený mechom. Nikdy totiž nekončil telefonáty takým spôsobom a už vôbec sa mu nepáči, ak takýto hovor ukončí druhá strana. Položil slúchadlo a zahrešil.

„Tupec jeden, čo si o sebe tí doktori myslia?“ - zahľadel sa do okna na ulicu a nevšímajúc si dav pobehujúcich ľudí, ktorý akoby sa za niečím naháňali, mu v ušiach znela posledná doktorova veta.

„Strelil ju, potom ošetril a potom zmizol!“ - opakoval si to.

„Nevolal mi náhodou psychiater? A nebol náhodou prepracovaný? Veď to, čo som počul je totálna volovina.“ - vravel sám pre seba Carter.

Netrvalo dlho a uznal v duchu svoju prehru. Bol zvedavý. Áno, doktor mal pravdu, vyvolalo to v ňom zvedavosť! Zvesil z vešiaka svoj dlhý balónový plášť a za pochodu si ho k výťahom obliekal. Nikomu nič nepovedal, nič neodkázal, len sa tak jednoducho vytratil zo svojej kancelárie, kde na neho čakala hŕba papierovačiek k inému prípadu. Sadol si do svojho až veľmi dobre udržiavaného mustanga a vyrazil do nemocnice. Carter vošiel do vstupnej haly nemocnice a zastavil sa pred orientačnou tabuľou. Očami hľadal neurologické oddelenie.

„Tu je, v poriadku, tak sa poďme pozrieť na tú moju neznámu-známu“ - pomyslel si a vybral sa na oddelenie.

Otvoril dvere, za ktorými sa nachádzala dlhá chodba a ďalšie izby. Z jedných dverí, ktoré sa líšili od ostatných tým, že boli potiahnuté koženkou, vyšiel doktor.

„Haló, pán doktor mohli by ste na okamžik?“ - opýtal sa Carter a približoval sa na koniec chodby k doktorovi.

„Pane, tu sa nemôžete špacírovať len tak bez násuviek, kto vie kde ste chodili a čoho sa chytali, musíte mať na sebe aj nemocničný plášť!“ - kričal na neho Peterson.

Nevedel, na koho kričí a bolo mu to aj jedno, lebo ak si chcel udržať oddelenie v poriadku, toto bola jedna z vecí, ktorá sa pri tom musela dodržiavať, v tom sa rozdiely nerobili.

„Čo si prajete?“ - opýtal sa.

„Som Carter, Mick Carter.“  - a natiahol k Petersonovi ruku na pozdrav.

„Ach, áno, samozrejme. Ako vidím, rozmysleli ste si to veľmi rýchlo, som rád, poďte do mojej kancelárie, pozhovárame sa o pani Kaminskej.“ -teraz už s úsmevom a priateľským stiskom pobádal Cartera k sebe do inšpekčnej izby lekárov.

V izbe sedel aj doktor Nagima a Peterson ich predstavil. Potom usadil Cartera a hneď začal.

„Možno sa vám to teraz bude zdať čudné, no skúste to brať ako fakt, ktorý sa udial a potom budem počúvať ja vás a váš názor, čo si o tom myslíte.“ - začal takto veliteľsky Peterson a pokračoval vo svojom objave, liečení, prekvapeniach hovoriť.

Carter počúval a chvíľami sa mu zdalo, akoby to fakt hovoril unavený psychiater, no k prednesu sa pridával aj doktor Nagima, ako svedok, ktorému tieto stavy neboli až tak cudzie, či nadprirodzené, on bol proste iný, ako Peterson, či Carter, ktorý aj tak ničomu, čo mu vraveli, neveril. Peterson skončil, nie až tak dlhý výklad a myslel si, že to Carter pochopil. Bolo ticho. Potom sa Carter postavil.

„Chcel by som vidieť najprv Kaminskú, potom to, čomu hovoríte, nadprirodzené a potom budeme pokračovať.“ - a všetci sa pobrali do izby číslo šesť k pani Kaminskej.

Na chodbe sa k nim pridala aj vrchná sestra, čo mala práve službu, keď sa diali tie okolnosti. Vošli do izby a tak, ako pred tým, Kaminská aj teraz ležala nehybne na posteli.

Z rúk jej viseli hadičky s infúziou, vedľa posteli pípal akýsi prístroj na stojane a celú izbu zahaľovalo prítmie stiahnutých žalúzií. Carter sa priblížil k posteli a začal si ju prezerať. Nepoznal ju. A ani jej meno mu nič nehovorilo, ale keď sa zadíval do jej obalenej tváre obväzmi, zistil, že je to žena pekného vzhľadu. Pri tomto spánku vyzerala až príliš krásne a ak by to mohol povedať na hlas, povedal by:

„Spí, ako princezná!“

Je pravda, že tvár pred tým určite krásna, je teraz dotlčená, a pozošívaná. Tomu však nedával veľký význam, lebo je jasné, že rany sa zacelia. Všimol si aj tej podivnej depilácie, ktorú doktor spomínal. Potom sa presunul očami nižšie na jej brucho a doktor odhalil to strelné zranenie, ktoré ešte slabo presakovalo, no bolo odborne, lekársky ošetrené.

„Toto som vám spomínal, ale podotýkam, že my sme to neošetrovali, a keď bola k nám privezená, nemala nič na tele! Bola to havária s kamiónom a prevažnú väčšinu zranení si odniesla hlava. Po týždni sa ukázali tieto poranenia a aj tá nepochopiteľná depilácia. Pred tým, než sa to stalo som sa snažil s ňou nadviazať komunikáciu, čo sa mi aj podarilo a preto som vás aj oslovil, no a to je všetko, čo som vám chcel povedať.“ - no pokračoval ďalej, aby Carterovi bolo všetko jasné.

„Pri sledovaní signálov komatózneho pacienta používame v procesovej práci takzvaný otvorený prístup. Nevieme, čo presne sa v danom človeku a v jeho vnímaní odohráva, ale vychádzame z predpokladu, že rôzne druhy signálov, vizuálne, auditívne, telesné aj pohybové, nám umožňujú kontakt s vnútorným svetom človeka bez toho, aby sme museli poznať obsah jeho prežívania. Pomocou sledovania spätnej väzby, odozvy na naše intervencie, môžeme potom usudzovať, že sme na správnej stope a zachytili sme signál, hovoriaci o tom, že pacient naozaj niečo vníma v podobe zrakových či sluchových vnemov, alebo prežíva rôzne telesné pocity. A pani Kaminská je toho živý dôkaz.“ - Carter počúval a chcel všetko pochopiť, ale veľa lekárskych pojmov mu bolo nejasných.

„Získal som jasné odozvy a v otvorenom prístupe som jej popísal, ak niečo vidí, nech sa na to pozerá, ak niečo počuje, nech to počúva a ak niečo cíti v tele, nech to sleduje, aké to je. Podpora takéhoto signálu je forma jej potvrdenia a zosilnenia, ktorá umožní zorientovať sa v rôznych chaotických podnetoch, ktoré jej mozog nedokáže patrične zatriediť“.

„To ale potom znamená, že dokáže poukázať na to, kde je, čo prežíva, alebo čo preciťuje?“ -preťal výklad otázkou Carter.

„Presne tak, ako hovoríte, ona nás počuje, len treba pochopiť jej odkazy, myšlienky a tak by sme sa aj dozvedeli, kde je, čo prežíva a tomu sa hovorí aj zázrak, je to príležitosť, ako jej dať ten kľúč, ktorým si otvorí dvere späť. Keď som hovoril, že verím, že je tu prítomná, ale nemá možnosť komunikovať s nami bežným spôsobom, začal sa zrýchľovať jej pohyb úst, akoby artikulovala nepočuteľné slová. To znamená, že sa s ňou vieme spojiť.“

A mal pravdu. Gabina vnímala ich prítomnosť a vedela aj to, niekde v podvedomí, že prišiel aj jej milovaný Carter, ten, ktorý bol jej bohom lásky...

--

„Viem, že je to ako zlý sen, ale pokúste sa to brať, ako fakt, ako hrozbu, ktorá nás prenasleduje!“ - povedala Gabina.

„Jasné.“ - podotkol Mick, ale nič mu z toho zážitku nedávalo zmysel.

„Ak nás našli u mňa, nepotrvá dlho a prídu aj na adresu vášho bytu, tak tu zatiaľ ostaňte a ja sa hneď vrátim.“

„Dobre.“ - a Mick sa zadíval do jedného bodu a všetko si to, čo prežil za posledných pár hodín, chcel dať do spojitosti so svojou osobou..

Gabina vyšla z bytu a tak ako predpokladala, sledovali jeho milovaného byt neprajníci. Bol to ošúchaný, starý Dodge z osemdesiateho. Vysoký podvozok, pravdepodobne do terénu a v ňom dvaja agenti. Pršalo a Gabina stála opodiaľ, tak, aby ju nezbadali.

„Tieto sledovačky sú na mašľu, leje ako z krhly a ja mám plný mechúr a do dažďa sa mi veru nechce.“ - akoby chcel pripomenúť svojim plným mechúrom počasie agent Swarz.

„Vravel som ti, nepi toľko, budeš mať problémy!“ - odvrkol Lorenc, ktorému takáto sledovačka nerobila žiadny problém.

„Ja to už nevydržím, idem!“ - zahlásil Swarz a vystúpil.

Po pár minútach sa otvorili dvere a s nedôstojnou otázkou sa Lorenc opýtal.

„Tak ako mechúr, v poriadku?“

„ Môj určite a tvoj?“ - a do ucha sa mu zahĺbila deviatka jeho kolegu.

„Hľadá ťa celé mesto, Gabina, nemáš šancu, nechceš to radšej vzdať?“ -povedal Lorenc, ktorému chladila ľavé ucho hlaveň deväť milimetrovej zbrane.

„A viete, že nie?“ - a rázom tresla Lorenca do zátylku hlavy.

Ten sa zosunul na volant a Gabina si vedomá ich výcviku, dodala.

„Ste pri vedomí?“

Nič.

„Ste prítomný, pán agent?“ - žiadna odpoveď.

Natiahol deviatku a zrazu sa ozvalo:

„Áno.“

Na toto bola Gabina pripravená, tresla ešte raz a poriadnejšie. Agent sa tentoraz zosunul na sedadlo a v Dodgy nastalo ticho...

Kapitola 7

Bol príjemný večer po daždi a Gabina si uvedomovala, že zas až tak silno netresla protivníkov po hlave, aby sa nezobudili a nezalarmovali svojich kolegov. Premýšľala rýchlo, no s dostatočným dôrazom. Trochu chladnejší, no za to čistý vzduch jej asi napomohol k tomu, že po krátkom premýšľaní zdvihla telefón a zavolala Carterovi. Tak, ako predpokladala, sa na inej linke a cez iné spojenia dohovárali aj Dantes so svojimi podriadenými.

„Dúfam, že ich máte, lebo inak budete strážiť čerstvý vzduch na púšti medzi ťavami!“ - vyšlo z Dantesa a každý vedel, že to myslí v podstate vážne.

Bol toho schopný.

„Prosím, Carter.“ - ozvalo sa na druhej strane aparátu a Gabina začala vysvetľovať nejaké nepochopiteľné pokyny, ktorým Mick veľmi nerozumel.

„Našli nás aj tu, doma nie ste v bezpečí, tak dobre počúvajte, a neprerušujte ma. Vyjdite von, sadnite do mestského autobusu číslo 34 smerom k mostu a potom sa ozvem, len to urobte a na nič sa nepýtajte!“ -a zložila.

Vedela totiž, že odpočúvajú jej a aj Mickiho telefóny, tak sa snažila dávať si pozor na tieto stále osvedčené metódy vystopovania telefonátov.

„Máme ju!“ - zaznelo v miestnosti, kde sa nervózne prechádzal aj Dantes a čakal na takúto správu.

„Kde?“ - opýtal sa a v pokluse si bral kabát z vešiaka.

„Šiesta avenue, mobilný telefón, lokalita 12-454!“ - dodal technik a Dantes už len vo dverách skríkol na ostatných.

„Ideme!!!“

Mick nechápal ničomu, čo mu povedala Gabina, no riadil sa jej pokynmi a nastúpil na mestskú dopravu, ako mu povedala. Gabina pristúpila do autobusu o niečo skôr a nezabudla ani na svoje predvídacie schopnosti. Uložila oboch agentov do auta a o zadnú nápravu zafixovala oceľové lanko. Druhý koniec obtočila okolo stromu. Nezabudla sa pousmiať, keď videla, ako už prebratý agenti po jej úderoch hlásia do vysielačky, ako nastupuje do autobusu. Toto si nemohla nechať ujsť. Dodge sa rozbehol s kvílením pneumatík a silou mocou sa snažil dostať sa cez dva pruhy za autobus, ktorý už uháňal k nasledujúcej zástavke. Lanko sa rýchlo odmotávalo až ku koncu svojej celej dĺžky a v napnutom stave aj ostalo, takže prišiel prask, na aký sa Gabina tešila. Dodge poskočil, agenti sa nacapili na predné okno a zadná náprava vyletela vysoko do vzduchu. S rachotom dopadla v blízkosti chodníka a Gabina len ticho utrúsila „upss.“ Dodge už potom neovládateľne preletel cez živý plot na kraji cesty a agenti sa jej v tom okamihu javili, akoby to boli bábky na špagátoch, za ktoré ich ktosi v zákulisí ťahá. Poskakovali v aute, hlavy a celé telá im trieskali o bok, potom o strop. Tomu hovorila parkovanie na trávniku bez predsudkov. Otočila sa dopredu a videla Micka sedieť o tri rady pred ňou. Presunula sa k nemu a stále so zahalením koženkovej kapucne a so sklonenou hlavou sa prihovorila.

„Vravela som, že nás nájdu aj tu? Bude to tak, ako som hovorila! Bude to mať niečo spoločné s prezidentom!“   - začala a Mick sa ani nesnažil otočiť hlavu, lebo vedel, kto to hovorí, no nevedel, alebo nechcel vedieť o čom.

„Povedali ste mi v byte, že mi pomôžete a ja mám pomôcť vám, tak začnime hovoriť konečne vážne a skúsme nájsť aspoň jednu spoločnú vec, ktorá ich tak zaujíma a prečo by sme mali byť pre to ich spiknutie obaja mŕtvi. Akú úlohu v tom zohrávame?“

Mick v tichosti sedel a načúval.

„Na nič podstatné si nepamätám, ale je tu toho veľa, čo by vám nemalo robiť problém si to overiť. Mám nejaké vidiny alebo sny, ak už tak chcete a sú absurdné, ale ak sa na to pozriete, tak vám to nič na kráse neuberie. Dantes s odkusnutým uchom je spriahnutý do toho celého, ale neviem, kde ho zaradiť, tak si ho preverte. Váš nadriadený Braun tiež a žiaľ bohu aj váš otec v tom mal prsty. Potom to zemetrasenie, čo som spomínala, si tiež preverte, lebo je tu určitá spojitosť, ktorá smeruje priamo k prezidentovi. A na koniec vás poprosím, aby ste sa vrátili do nemocnice kde ležím a popýtali sa na stav mojej osoby. Toto by som potrebovala asi zistiť čo najskôr. Žijem predsa aj tu aj tam a to ma desí, lebo si pripadám ako rozdvojená osobnosť. Možno nemám veľa času pre návrat späť, lenže kde je späť? Tu alebo tam?“  -   skončila a nastalo ticho.

Mick sa po chvíli otočil, a ani si neuvedomil, že Gabina musela vystúpiť už na predošlej zastávke. Ostal sám. Gabina vystúpila pri veľkom obchodnom centre. Neprestajne sa obzerala a pátrala po svojich prenasledovateľoch. Vedela, že ani v dave nie je bezpečná. Na náprotivnej strane ulice zbadala tmavý Jeep. Za ním zastavil ďalší a tretí sa otáčal cez celú ulicu. Nikto by si nevšimol, že paria do jedného klanu, ale Gabina to vedela. Musí splynúť s davom ľudí inak ju dostanú a prežiť si to, čo bolo v jej hlave už nemienila, aspoň im to určite neuľahčí. Opäť nejaké nezmyselné mučenie, ktoré nechápala, to teda nie. Vztýčená ruka jedného v čiernom obleku prezradila Gabine, že ukazuje tým smerom, kde bola. Vedia, že je v tejto lokalite, ale nevedia to presne. Každý nerv v tele ju pobádal, aby sa rozbehla. Nervózne sa predierala medzi ľuďmi, narážala do nich až prišla k schodom, ktoré vedú na vyššie poschodie s inými obchodmi a butikmi, pre ňu nezaujímavými. Vybehla po nich a z poschodia sa zadívala na dav na prízemí. Boli tam. Nemohla si ich nevšimnúť a bol medzi nimi aj Dantes a gestami rúk rozhadzoval na jednu, na druhú stranu. Bola v pasci. Iná skupinka sa rozbehla k vedľajším schodom. Gabina sa predierala trocha prikrčená po pasáži s oblečením. Vzpriamila sa iba na chvíľku, aby sa rozhliadla a aby nedošlo k stretu ani jedného z nich. Urobila chybu. Zbadal ju práve jeden, ktorý sa v tom čase otočil. Zdvihol ľavú ruku a do malej vysielačky nahlásil polohu, kde sa nachádza. Nastala naháňačka. Gabina sa už nemusela skrývať. Rozbehla sa a keď jej únikovú cestu zatarasili dvaja vysoký agenti v tých lacných oblekoch, uskočila bokom a preskočila cez malý pult so spodnou bielizňou na druhú stranu. Získala kúsok náskok. Prebehla k západným schodom a po nich sa pustila dolu k východom, ktoré strážili ďalšie gorily. Na premýšľanie kadiaľ ďalej jej neostal žiaden čas, musela impromizovať. Z hora jej fučali na chrbát dvaja, pri vchode pred ňou čakali ďalší dvaja. A bez rozmýšľania ju napadlo iba jedno riešenie.

„Horí! Horí!“ - kričala z plných pľúc.

„Volajte hasičov, tam hore horí!“

Gabina vedela, že ju jej inštinkt nesklame a dav sa bude chcieť dostať v panike čo najrýchlejšie k východom. Panika na akú čakala. Agenti nemali šancu ju pri vchode zastaviť. Dav ju tlačil a oni sa len nemo prizerali ako tá masa ľudí uteká pred neexistujúcim požiarom. Spolu s davom sa Gabina ocitla na ulici. Namierila si to do prvej tmavej uličky a potom za kontajnery. Vyšlo jej to. Vydýchala sa a kľudným krokom sa pobrala preč. V tom čase sa Mick nachádzal pred dverami svojej kancelárie. Vošiel dnu a v pamäti mu ostal Gabinin výklad z autobusu. Zamieril k počítaču a zapol ho. Hľadal nejakú spojitosť medzi ním a Dantesom. Nič. Do klávesnice zadával slová, ktoré by aspoň čo-to odhalili nejaký súvis so spisknutím. Nič. Zamyslel sa a pohľad sa mu zastavil na fotke jeho otca. Zbadal tam tvár v pozadí, ktorá mu bola akási povedomá. Boli na nej spolu odfotený otec aj s jeho nadriadeným, Braunom. Za nimi sa ale nenápadne usmievala tvár Dantesa, ešte v uniforme. On bol vojak? Čo mali spoločné Dantes, Braun a jeho otec? Vzal si fotografiu do rúk a lepšie sa prizrel. Dantes držal v ruke nejaký spis a na ňom bolo vidieť napísané „ERAGON“. Vyťukal do vyhľadávača slovo a otvorila sa mu stránka s prísne tajnými spismi, do ktorých mali prístup len určité osoby a ktoré samozrejme poznali aj heslo.

„Heslo, heslo, aké si tam dal heslo?“ - vravel si nahlas sám pre seba.

„Sú to čísla, určite sú to nejaké čísla, dátum, alebo niečo podobné.“  -  a skúšal písať dátumy narodenia.

Nič. Skúšal ďalej. Opäť nič. Až na koniec...

„Bingo!“ - zakričal od radosti, akoby práve trafil čísla lotérie.

Ale heslo ho aj poriadne prekvapilo, bol to totiž dátum, kedy mu zavraždili otca.

„Toto nie je možné!“ - sledoval otvorený spis ERAGON a zhrozene si opakoval meno svojho nadriadeného.

„Braun, Braun...“

--

Doktor Peterson sa zahľadel na Micka. Neušlo totiž jeho pozornosti, že sa díva na Gabinu inak, ako by to malo vyzerať. Gabina bola naozaj pekná žena. Mick ju potom chytil za ruku. Netrvalo dlho a zacítil slabý stisk.

„Stisla mi ruku, doktor, stisla ju!“ - Zajasal Mick.

Gabina cítila jeho prítomnosť a chcela mu to dať aj najavo.

„Skúsime jej dať pero a papier. Možno sa zopakuje to ako pred tým, čo napísala vaše meno a kde vás nájdem.“ - podotkol doktor a podal pero Mickovi.

Mick potom opatrne vsunul pod jej ruku papier a medzi prsty jej vložil pero. Boli vidieť slabé pohyby prstov. Nagima sa otočil na Petersona a tichým hlasom mu povedal.

„Čítal som, že istý muž, ktorý mal porovnateľnú diagnózu ako Gabina, sa prebral a na to sa zdôveril svojmu ošetrujúcemu lekárovi, že všetko počul, ale nevedel to dať patrične najavo. Potom opisoval svoj stav v kóme, čo sa mohlo podobať nejakému príbehu a posledná veta, čo ma aj veľmi zaujala bola, že každý kto sa tam dostane, sa z nej musí vrátiť sám! Že je to, ako keby sa mal opäť narodiť.“

Peterson bol trochu z jeho poznatku nesvoj, ale veril, že Gabina určite bude vedieť, ako mu dať správu o ceste späť. Mick sa nahol nad Gabinu a čosi jej pošepol do nezafačovaného ucha.

„Čo ste jej povedali?“ - opýtal sa doktor zvedavo.

„To bude vedieť iba ona.“ - povedal Mick a neprestal sa dívať na jej zjazvenú tvár.

Po chvíli, keď bolo v izbe hrobové ticho, sa ruka Gabiny trasľavými pohybmi začala pohybovať. Niečo nevýrazné sa objavovalo na papieri. Všetci v očakávaní čítali písmená nahlas, ale nič čo prečítali, im ako aj pred tým, nedávalo žiaden význam, podstatu. Ruka sa zastavila a pero jej vypadlo s pomedzi prstov. Na papieri bolo napísané „ERAGON.“ Mick nechápavo pozrel na doktora, od ktorého čakal nejaké logické vysvetlenie. Ale doktor mykol plecami, že tiež nevie, čo to znamená.

„Skúste to znovu s tým písaním o chvíľu, lebo predpokladám, že ju to stojí veľa námahy.“

„Máte pravdu, skúsim to neskôr. Pôjdem si dať zatiaľ kávu z automatu.“ - podotkol Mick a vyšiel z izby.

Peterson ešte pohľadom prebehol po prístrojoch a tiež odišiel do svojej kancelárie aj s Nagimom. Vrchná sestra ostala. Gabinine ruky sa opäť začali pohybovať a pri tom aj zbadala slabú mimiku tváre. Sestrička s napätím sledovala, či by niečo Gabina nenaznačila, čo by vedela pochopiť. Napríklad sa jej celkom úspešne darilo odčítať z pier. Možno sa podarí v prípade Gabiny aj niečo povedať, len nech pohne perami. Čakala. Nič. No ruka sa jej stále chvela, tak urobila to, čo aj Mick. Vsunula jej pero medzi prsty a čakala. Na prekvapenie sestričky sa ruka Gabiny rozpísala až príliš rýchlo. Na papieri pribudli tento krát čísla „2-7-1-1-1-9-9-9.“ Mohlo to znamenať hoci čo, ale vylúštiť to musel Carter. Jemu predsa smerovali všetky tie odkazy. Sestrička vyšla z izby po tom, čo sa Gabinina ruka zastavila a po číslach napísala ešte celkom zreteľne dve písmena „P a C.“ S týmito novými poznatkami šla rovno na koniec chodby ku Carterovi, ktorý si vychutnával kávu z automatu a podala mu list s číslami a písmenami.

„Gabina už prestala. Napísala ešte toto hneď po vašom odchode.“ - a podala papier Mickovi.

On si to začal čítať nahlas a hľadal v nich význam.

„ERAGON, 27111999, PC.“ - mrmlal si čoraz tichšie.

Dopil lacnú kávu a pobral sa do izby lekárov za doktorom Petersonom. Zaklopal a nečakal na výzvu, vošiel a začal, aby ho doktor nepredbehol.

„Napísala ešte nejaké čísla, možno kombináciu a dve písmená.“ - dodal a Peterson sa od svojho stola spoza počítača na neho díval so zvedavým pohľadom.

„A aké sú to čísla?“ - opýtal sa.

Mick mu podal papier s Gabininymi čarbanicami.

„Nie, nič mi to nehovorí a možno máte pravdu, že je to akási kombinácia k nejakej zámke, schránke alebo trezoru, a možno je to...“

„Pán doktor, sedíte za počítačom!“ - skríkol Mick.

„Áno, viem, no a?“

„Za týmito číslami sú predsa písmena P a C, to by predsa mohlo byť PC, ako počítač, nie?“ -v Mickových očiach sa až zaiskrilo.

„No, áno, to by mohol byť počítač.“

„Ale prečo počítač? Prečo by chcela, aby som šiel niekde k počítaču?“ - pýtal sa Mick, akoby seba.

„ERAGON, ERAGON, čísla, počítač.“ - stále opakoval

„Musím si niečo teraz preveriť, tešilo ma doktor, neskôr sa vám určite ešte ozvem.“ - otočil sa a tak rýchlo, ako to šlo, priam vyletel z izby...

Kapitola 8

Mick Carter. Mladý a ambiciózny, tak ako jeho otec, bol obávaný bojovník pre spravodlivosť. Všetci, čo mali zasadnúť na lavicu obžalovaných a vedeli, že ich súdi „CARTER“, to mali vopred prehrané. Pri ich pojednávaniach sa v súdnej sieni triasli aj kreslá. Mick teraz sedel vo svojej kancelárii a spomínal na otca a jeho prípady do ktorých vložil celé svoje srdce. Zvlášť jeden prípad sa mu zaryl v pamäte. Nespával celé noci pre neho. Mal súdiť vysokopostaveného dôstojníka, svojho dobrého priateľa z velezrady. On, ako zástanca spravodlivosti verzus priateľ hádam od detských čias. Svedomie mu kázalo to, zákony zas tamto. Nikdy pred tým ho Mick nevidel takého nešťastného. Musel sa rozhodnúť. A aj rozhodol. Bolo to hneď na prvom pojednávaní a svojho priateľa oprostil viny. Jednal srdcom. Neveril totiž tej kamufláži, čo sa mu od prokuratúry dostala na jeho stôl. Poznal ho predsa tak dobre, že ani nemohol uveriť, že by bol vinný! Písali to vo všetkých novinách na úvodných stranách. Deň po tomto procese bol jeho otec zavraždený. Ale ako, to ostávalo otázkou až do dnešného dňa. Záhadne sa z diania týchto udalosti vytratil aj jeho priateľ, pplk. Blaster, ktorého oslobodil. Niť spomienok mu pretrhlo zaklopanie na dvere kancelárie. Cez sklenené okno dverí videl stáť Brauna, jeho nadriadeného, ktorého nemal nijak zvlášť v láske, no v práci sa vedeli rešpektovať, aspoň na oko to tak vyzeralo. Jemné zamávanie rukou svedčilo o tom, aby vošiel do kancelárie. Mick mal pred sebou zapnutý počítač a v ruke držal spoločnú fotku jeho otca, Brauna a Dantesa. Na obrazovke monitora sa otáčala hviezda prepichnutá injekčnou striekačkou ako banner na prísne tajnej stránke ERAGON. Mick otočil monitor Braunovým smerom a sledoval jeho reakciu. Bol prekvapený, a zdalo sa, že sa mu až podlomili kolená. Potom ukázal na fotku a prstom ťukal na Dantesov úsmev. Braun sa mlčky pozeral na všetko, čo mu Mick ukazuje a ani nečakal na výzvu, posadil sa oproti nemu. Mick nečakal, že by sa rozhovoril Braun sám od seba, tak začal on.

„Mám toľko otázok, a nepoznám ani jednu odpoveď, tak dúfam, že mi to začnete vysvetľovať a ja začnem s tou najjednoduchšou. Prečo?!?“ - spustil Mick.

„Vidím, že si sa dostal na prísne tajnú stránku s výskumným programom ERAGON. Takže predpokladám, že už čo - to o tomto projekte vieš. Počas studenej vojny v šesťdesiatich rokoch Rusi prišli na to, ako ovládať myšlienky bojovníkov, ktorých potom používali na tajných misiách ako samovražedné kamikadze. Boli to veľa krát obyčajný ľudia, ktorý boli unesení od svojich rodín. Bola im vpichnutá nejaká látka a potom ho už len nasmerovali na cieľ, ktorý mali zničiť. Čoskoro však zistili, že etická cena je privysoká aj pre komunistov, tak stopli tento brutálny program. A keďže toto dokázali Rusi, Američania nenechali nič na náhodu a vytvorili, vlastne chceli vytvoriť takýto ľudský stroj na zabíjanie. Výskum sa vymkol spod kontroly a tiež bol stopnutý. Lenže...“

„Bol tu niekto, ako Dantes, však?“ - skočil mu do rečí Mick.

„Áno, presne tak.“ - dodal Braun so sklopeným zrakom a pokračoval.

„Dantes bol totiž presvedčený, že on vie, ako by mohol napraviť chyby, ktorých sa špičkový vedci v tomto projekte dopúšťali, ale nikto mu to nechcel schváliť. Tak ukradol tie najdôležitejšie spisy a pokračoval vo výskume. Sám to ale nemohol zvládnuť a nato, aby vytvoril svoj stroj na zabíjanie, potreboval pomoc ešte niekoho vplyvného, ktorý by mu kryl chrbát. Mal to byť výnimočný, presný a bez zastavenia a odhalenia vypracovaný atentátnik, ktorý mal slúžiť na likvidáciu cieľa bez slov, dôkazov a hlavne, aby mohol byť aj po akcii použiteľný. Tvrdil, že to bude takzvaný zametač, bol to ERAGON! Aby sa mu podarili jeho plány, na zásteru oslovil mňa a tvojho otca. Je aj pravdou to, že tvoj otec sa nedozvedel celú pravdu, a po rokoch sa začal Dantesovi vyhrážať, nech ten projekt zastaví. Bolo už neskoro. Projekt fungoval bezchybne a Dantes sa vďaka vyspelému ERAGONOVI postaral aj o tvojho otca, hneď po tom, ako bol pplk. Blaster oprostený viny. Vedeli o tomto projekte a Dantes sa postaral aby ERAGON pozametal všetky stopy k jeho projektu.“ - Mick až teraz pochopil súvis s Gabinou a ním.

„To, o čom hovoríte, ste robili aj s Gabinou?“

„Ja som o Dantesových svinstvách nevedel, tento jeho projekt, alebo výsledok projektu nikto okrem neho nepoznal!“ - bránil sa teraz Braun chabými argumentmi.

Mickovi sa teraz začala skladať mozaika. Až teraz pochopil tie jej nezmysli, ona je fakt iná, ešte stále ovládaná tým netvorom Dantesom!

„A čo Kaminská? Prečo ju chcú zabiť? Prečo sa mám aj ja dostať do rany nezmyselnej vlastnej vraždy akéhosi ERAGONA? Akú úlohu v tom zohrávame?“ - sypal Mick na neho otázky.

„Gabina, hm, to bola perla jeho výskumu, lebo sa vedela vzoprieť jeho rozkazom, bola tak silná, že v nej videl nový neprebádaný objekt! Nikdy nemal údajne osobu, čo sa mu priečila. Gabina bola jedná, čo sa mu postavila. Bola jediná, čo odolala jeho takzvanému vymývaniu mozgu! Preto je pre neho tak zaujímavá a preto ju teraz potrebuje dostať, ale nedarí sa mu to utajiť, tak nechce za sebou nechávať stopy. Potrebuje ju späť takú, ako ju poslal do poslednej akcie. To, že si sa dostal do jej blízkosti, si mu len urobil škrt cez jeho rozpočet. Ty si nezaujímavý objekt, ona je jeho perla, takže aby si tomu rozumel, sa ťa potrebuje zbaviť a všetkých takých čo sa mu postavia do cesty sa zbaví iným ERAGONOM, iným zametačom!“

„Chcete povedať, že som na toľko neprajný škrt, že by som mal byť odstránený? Hovoríte o tom, že Gabina je taký istý nájomný vrah, aký bol atentátnik na prezidenta Kenedyho, môjho otca a ja ešte neviem na koho?“

„Presne!“ - dodal.

„Neverím! Nemôžem uveriť tomu, že ma chcete presvedčiť o bláznivej taxikárke, ktorá je zapletaná do vrážd. A mám uveriť aj tomu, že sa podieľala na vražde môjho otca a potom ma vyhľadala, aby som jej pomohol s nejakými jej priblblými teóriami o atentáte?!?“

"Na mňa sa teraz nemusíte vyvršovať, ja som vám chcel len objasniť ERAGON! Nič s týmto projektom už neurobíte, lebo to nie je možné pri Dantesových konexiách.“

„O akých konexiách tu zas hovoríte?“

„Dantes má pod palcom už všetkých CIA, FBI, CNN, aj mňa...“

„Aj média? Veď je to smiešne!“ - odvetil Mick s trochou irónie a popri tom si všimol, že mu na obrazovke niekde na spodnej pracovnej lište bliká emailový odkazovač o prijatí nového emailu.

Nevenoval tomu veľkú pozornosť, lebo bol zaujatý Braunovým výkladom, až do chvíle, keď mu vyskočilo malé okienko o správe, že je od Gabiny Kaminskej.

„Buď som sa zbláznil alebo mám zavírený počítač.“ - pomyslel si Mick v duchu.

Veď pred chvíľou sa pozeral na Kaminskú v nemocnici, ako je ovešaná hadičkami v kóme, tak ako mu môže písať email? Mick už pred hodnou chvíľou otočil späť monitor, takže Braun nevedel, o správe. V kancelárii nastalo na okamih ticho a obaja si to všimli.

„Pochopili ste všetko, čo som vám tu hovoril?“ - opýtal sa Micka Braun, a on len pokýval hlavou a pri tom si kládol otázku, čo bude v tom e-maili, ktorý mu poslala údajná vrahyňa jeho otca asi z iného sveta.

„Samozrejme som vás počúval, no nedozvedel som sa ako ste zaangažovaný vy v tom ERAGONE?“ - položil otázku a ani nečakal odpoveď, lebo odpoveď možno bola napísaná v tej správe od Gabiny.

Nenápadne klikol na email a čítal. Pri tom sa snažil počúvať Braunové nezmysly. To bol asi jeden prípad, že Mick robil dve veci na raz, čo u neho nebolo typické. Braun si všimol, že sa Mick venuje čítaniu.

„Niečo neodkladné?“

„Nie, len som nevedel pochopiť určitý obsah Dantesovej teórie.“ - utrúsil ako výhovorku Mick a Braun vedel podľa jeho pohľadu, že klame.

Pamätal si to ešte zo školy, že pri klamstve sa človeku menia zreničky. Braun bol pripravený a aj odhodlaný na finále. Odopol na svojom saku gombík a pod ním nahmatal svoju deviatku. Musel to spraviť, ak chcel ďalej existovať a aby sa pravda nedostala o projekte na povrch. Bol rozhodnutý! Obaja zavŕtaný vo svojich myšlienkach zaregistrovali príjemný pozdrav v miestnosti. Obaja sa pozreli smerom k dverám a v nich stál sám Dantes...

--

Gabina prechádzala tmavými uličkami. Vzďaľovala sa od svojich prenasledovateľov a pri tom neprestávala rozmýšľať o Mickovi a nej. Páčilo by sa jej, keby mohla po jeho boku stráviť výlet, niekde pri jazere. Len tak tam sedieť na deke a užívať si príjemné jesenné slnko odrážajúce sa od tichej hladiny jazera. Len tak sa dívať sebe do očí a nič pri tom nepovedať. Len tak ... Jej myšlienky ale pretínal Dantes a jeho gorily, čo jej aj teraz asi sú v pätách. Škoda, no aspoň na okamih vo svojich myšlienkach mohla byť s Mickom. Čo teraz asi robí? Počúval ju v autobuse? Preverí si Dantesa? Pôjde do nemocnice? Nemocnica. Tam pôjde. Určite pôjde do nemocnice, aby si overil jej verziu. Pôjde sa pozrieť na Gabinu Kaminskú, či tam leží a či je v kóme! Pred vstupnou bránou nemocnice zastavil Mickiho mustang. Mick vystúpil a vošiel cez veľkú bránu. Zamieril rovno k informačnej tabuly na prízemí. Očami hľadal na tabuly oddelenie, čo mu opisovala Gabina v autobuse.

„Tu je to.“ - zamrmlal si pre seba a otočil sa smerom, kde ukazovala šípka toho oddelenia, kde by mala ležať Gabina.

„Ale veď ja som tu už predsa raz bol! A bol som aj na oddelení, kde bola postrelená Gabina tými strážnikmi! Alebo sa mi to celé snívalo a som tu teraz po prvý krát?“ - odpovedal si sám, aby vyvrátil svoju paranoju a viac na to nemyslel.

Keď chcel vykročiť, spoza rohu mu zahatala cestu Gabina.

„Bože! Zľakol som sa, čo tu robíte?“ - ostal preľaknutý Mick stáť zoči-voči Gabine.

„Vedela som, že si budete chcieť overiť, či som hovorila pravdu, vedela som to!“ - opakovala.

„A čo ten Dantes? Mala som pravdu aj o ňom, však? Mala som pravdu, lebo ja to viem, čo sú zač!“ - neprestávala, až ju musel Mick chytiť za plecia a ukazovákom jej naznačil, aby sa utíšila.

„Poďme sa pozrieť na vás. Hm, vlastne na ňu! Hm, vlastne tam do izby, kde ležíte, hm, kde ona leží, dobre?“ - Mick sa nevedel zorientovať v tom jej svete. Je tam, či tu?

Ktorý svet je vlastne jej?!? Vykročili spoločne po dlhej chodbe a Gabina ho viedla tam, odkiaľ ešte pred pár hodinami utekala pred Dantesom. Zastavili sa pred vstupom do jednotky intenzívnej starostlivosti. Práve táto miestnosť spájala aj chirurgické oddelenie, kde bola ošetrená Gabina po strelnom poranení. Pred vstupom si obliekli nemocničné plášte a násuvky. Otvorili dvere a keď vošli dnu, mali pred sebou biely záves, dlhý až po zem. Gabina stála pred závesom a nechcela sa dívať na seba samú. Len pohľadom dala Mickovi príkaz, aby odhrnul záves. Mick to urobil. Za závesom sa mu naskytol šokujúci pohľad na dokaličené telo ženy. Bola to Gabina Kaminská! Ona neklamala a teraz má jednu Gabinu na posteli a druhú za závesom. Odsunul záves ešte viac a ona tam stála. Otočil sa na posteľ a aj tam ležala. Podlomili sa mu kolená, lebo nemohol uveriť skutočnosti, že je aj on súčasťou jej dvoch svetov. Toto predsa nemôže byť pravda! Je to skutočnosť, či nejaký zlý sen? Neveriaci pohľad, podlomené kolená, otvorené ústa. Takto sa teda Gabine Mick nepáčil! Chytila ho za rukáv saka a jemne potiahla.

„Poďme preč, presvedčili ste sa, že neklamem, tak poďme preč! Cítim, že aj tu nás nájdu, oni nás nájdu všade, tak poďme, musíme sa dostať na nejaký počítač!“

„Počítač? A na čo nám bude?“

„My sme teraz tu, v mojom svete a Mick je aj tam v tamtom svete a musíme mu dať správu o tom, že aj jeho chcú zabiť, lebo vie všetko, čo ja, a čo oni, chcú predsa mňa zlikvidovať pre to, čo viem o nich a viete to už aj vy, tak mu to musíme povedať, že je v nebezpečenstve!“ -naliehala Gabina.

„Ale o kom to stále hovoríte?“

„Hovorím o vás! Hovorím, aby sme vám dali správu o tom, čo vás čaká, ak niečo nepodniknete tam!“ - vysvetľovala.

„Ja už ničomu nerozumiem! Ja som teda v nebezpečenstve? Prečo? A v akom? Veď chcú predsa vás a ja mám chrániť vás, nie vy mňa!!!“ - oponoval Mick.

„Verte mi, nemáme veľa času. Nemá ju ani Gabina tu, ani tam. Nemáte ho nazvyš ani vy tu a ani tam! Verte mi a pohnime sa už odtiaľ!“ - neprestala naliehať, až začala Micka nasilu ťahať z miestnosti.

Mick sa napokon podvolil, aj keď mu vôbec nebol jasný tento stav dvoch svetov. Mohla by byť pravda to, že existujú paralelné svety? Nejakým spôsobom sa odvíjajú dva rovnaké životné nite, ale každý je iný? Každý sa odvíja podľa daného pravidla? Gabina naliehala čoraz viac, tak napokon nechal svety svetmi, a podvolil sa. Vyšli z miestnosti a Gabina zbadala, že pri ochranke stojí muž až priveľmi sa podobajúci Dantesovej gorile. Tušila, že ich nájdu aj tu, ale nevedela, ako to Dantes robí, že ich nájde tak rýchlo. Zas sa dostala do naháňačky, ale teraz je v nej aj jej milovaný Mick.

„Musím sa o neho postarať, aby sa mu nič nestalo, na mne až tak nezáleží.“ - vravela si sama pre seba a kula plán, ako sa dostať von z nemocnice, aby ich ten šašo v obleku nezbadal.

Netrvalo dlho a pajác v obleku sa pohol ich smerom. Gabina nečakala, pritiahla k sebe Micka a začala ho vášnivo bozkať. Mick ostal od prekvapenia celý bez seba. Čakal nejakú divú naháňačku, ale toto? Gabinin jazyk sa dostal až tam, kde to Mick nechcel. No vedela, ak sa dve tváre dostanú do milostnej polohy, protivník v mileneckom páre nebude mať šancu ich odhaliť. Jeho ruky si pritiahla na svoje telo, aby to vyzeralo veľmi vášnivo. Čo cítil Mick pri bozku nevedela, ale veľmi dobre vedela, čo cíti ona. Bozkávala ho a to tak vášnivo, že si ani nevšimla, že agent, čo ich hľadá tam už dávno nie je. Nechcela prestať, lebo taký bozk si predstavovala vo svojej hlave. Mal byť vášnivý, bez predsudkov a ozajstný. Mick sa odsunul a jej sa zdalo, akoby skončil film v kine o neoddanej láske.

„Čo malo znamenať zas toto?“ - rozhorčene sa opýtal Mick.

„To ste si nevšimli, že nás našli? Musíme ísť!“ - povedala Gabina, a ešte stále roztrasená ich bozkom ťahala poza široký múr Micka druhou stranou, akou šiel agent Dantes.

Vyšli von a pred budovou nemocnice, priamo pred vchodom stál zaparkovaný Mickov mustang. Za ním bol odparkovaný dodge agentov. Sedel v ňom druhý šašo, ktorý mal pozorovať vchod do nemocnice. Keď ich zbadal, hneď si priložil prenosnú vysielačku k ústam a čosi do nej povedal. Potom chcel otvoriť dvere, aby protivníkov zastavil, ale Gabina bola o krok vpred. Priskočila k jeho tereňáku a celou silou kopla do otvárajúcich sa dverí. Niečo zapraskalo. Agent sa v bolesti zosunul na sedadlo spolujazdca a Gabina nemienila riešiť stav, či mu neublížila. Mick zatiaľ sadol do mustanga a naštartoval. Gabina preskočila kapotu dodga a cez otvorené okno vodiča vytiahla kľúčik zo zapaľovania. V bolesti poriadneho úderu ju agent so slzami v očiach pozoroval, čo urobí. Gabina sa rozmachla a celou silou zahodila kľúče do blízkej fontány, ktorá mala okrášľovať okolie nemocnice. Prebehla popred Mickov mustang. Nasadla a kvílením pneumatík sa mustang rozbehol do ulíc New Yorku. Gabina mala v hlave dve myšlienky, ako dať správu Mickovi v reálnom svete a ako zachrániť Micka v tomto svete. Mustang sa rútil po ceste a v aute bolo ticho. Prenasledovateľov sa striasli, takže mali voľnú cestu a každý z nich si ju v mysli vykresľoval po svojom. Mick si predstavoval svoju realitu, Gabina zas svoju, ale obaja o svojej pravde teraz mlčali...

Kapitola 9

Čierny mustang sa premával po Newyorských cestách a obaja pasažieri v ňom mlčali. Bolo jasné, že každý z nich premýšľal a hľadal tie správne odpovede. Obaja boli ponorení vo svojom svete, ale ani jeden z nich si nevšimol, že ich prenasleduje čierny sedan. Mick odbočil na štrnástej ulici doprava a keď sa pozrel do spätného zrkadla, všimol si voz, ktorý sa ťahá už hodnú chvíľu za nimi. Bolo to už pár blokov, tak Mick spozornel a zaujal preverovací manéver. Zatáčal stále častejšie, aby si bol istý, či dotyčný sedan sa drží práve jeho mustanga. Držal sa. Mick pozrel na Gabinu, ktorá sa v myšlienkach ešte stále naháňala so svojimi démonmi.

„Gabina, máme spoločnosť!“ - pretrhol niť myšlienok Gabine.

„Tu, tu odbočte, do tejto úzkej uličky!“ - zahlásila Gabina akýmsi iným tónom v jej hlase a Mick si to všimol.

„Vy to tu poznáte?“

„Som predsa taxikárka, musím poznať uličky, akoby som na každej z nich bývala!“ -  a Mick sa neprestal dívať do spätných zrkadiel, či neuvidí približujúci sa problém.

Gabina už nič nepovedala, iba ho gestami rúk navigovala, kde si myslela, že by sa prenasledovateľom stratili. Stále mala niečo v rukáve, niečo, s čím oni nemohli počítať. Mustang odbočil do nadzemných garáži a po točiacej sa ceste napredoval k vrchným poschodiam.

„Tam, medzi tým Saabom a tou modrou dodávkou, tam zastavíme!“ -  zavelila Gabina.

„Vedia o nás, vedeli to aj v nemocnici a aj v obchodnom dome vedeli, že sa tam niekde nachádzam. Poznajú každý náš krok, ale ja na to prídem, ako to ten Dantes robí, že je nám stále v pätách. Nezdá sa mi, že je až tak múdry!“

„Ja ho nepoznám a aj to, čo som sa dozvedel, je len od vás.“ - dodal Mick.

Gabina vyskočila z jeho auta a posunkom „nech sa páči“, mu poskytla iný, v tom čase asi bezpečnejší a hlavne nenápadný odvoz. Mick sa prekvapene zadíval na Gabinu.

„Je to moja rachotina, nebojte sa.“ - vedela, že mustang nájdu, ale po starej rachotine sa nikto z nich nebude zháňať.

V hlave jej ale ostala otázka, ako to, že vedia o ich každom kroku? Mobil? Nie, to by ho musela mať predsa aktivovaný.

„Nemáte zapnutý mobil, však?“ - opýtala sa Micka.

„Nie, nemám, ale mám zapnutý peager.“ - dodal a Gabina natiahla k nemu ruku.

Mick jej podal svoj peager a ona ho cez otvorené okno, jednoducho vyhodila na nákladnú plošinu smetiarskeho auta, s ktorým sa práve míňali. Mick nestihol na to ani reagovať.

„To bol predsa môj peager! - Vyhadzujte si z okna svoje a nie moje veci!“ - rozhorčene sa vyrútil na Gabinu.

„Podľa signálu nás mal stále Dantes pod kontrolou, tak neplačte mi tu, vyfasujete si potom iný!“

Mick už neprotestoval po jej lacnej odpovedi, mala predsa pravdu, len si nahlas povzdychol. Gabina sa so svojou starou dodávkou hnala dolu točitou cestou k východu z garáže, a tak ako predpokladala, opačným smerom stúpal hore čierny sedan s dvoma agentmi. Nezbadali ich.

„Hm, to budú mať zábavu, naháňať pre zmenu smetiarov, čo?“ -  zasmiala sa nahlas.

Vyšli na hlavnú cestu a Gabina vedela, že sa potrebujú dostať do Mickovej kancelárie. Vedela, že tam je veľa odpovedí na jej teóriu, ale sama bola prekvapená, ako je možné, že o tom toľko vie.

„Ideme k vám do kancelárie a napíšeme vám správu pre Micka, súhlasíte?“

,Ale áno, teraz keď viem, v čom som namočený, si myslím, že si chcem zachrániť zadok na tej druhej strane, aj keď tomu nerozumiem a možno dostanem aj odpoveď, na ktorú tak čakám.“ -súhlasil Mick, aj keď tušil, že v jeho kancelárii budú problémy.

Nevedel aké, ale cítil ich. Začínal byť presvedčený, že Gabina vie omnoho viac o vražde jeho otca a cítil, že v tom musel mať niekto zvnútra namočené prsty. Dantesa nepoznal, ale meno Braun, jeho nadriadený, mu nedalo pokoj. Ešte pár blokov a budú pred budovou ministerstva, kde Mick pracuje. Gabina zastavila dodávku na náprotivnej strane ulice a obaja vystúpili.

„Vy tu ostaňte, teraz tam nemôžeme ísť spolu, ja si tam niečo len overím a hneď som späť. Napíšem vo vašom mene odkaz pre Micka, vlastne pre seba a vrátim sa. Vôbec sa tam nemienim dlhšie zdržiavať, ako bude nutné.“

Otočil sa a zamieril cez cestu na druhú stranu ulice. Gabina sa mlčky pozerala za Mickom a už mala nový plán, ako ho nestratiť z dohľadu. Nemôže ísť predsa do jamy levovej bez jej pomoci! Veď na neho dáva pozor, má ho chrániť, byť jeho tieňom! Sľúbila to predsa!!!

„Komu som sľúbila, že dám na Micka pozor? Že nedovolím, aby sa mu čo i len vlas na hlave skrivil? Komu, komu? A prečo práve ja, ktorá je rozdvojená osobnosť a každý ju považuje za blázna? A popri tom som iba žena!“

Nahlas premýšľala a snažila si spomenúť, kto jej to nariadil, či ju o to poprosil, aby bola Mickiho tieň. V hlave sa jej začali vynárať nepríjemné spomienky. Vlhko, ktoré pociťovala v tom stave bolo hádam najprotivnejšie. Hluk, ktorý počula sa stratil, keď na okamih otvorila oči a stála na frekventovanej, rušnej ulici, kde bol miestami taký hluk, že človek nepočul vlastné slovo. Objavovali sa tváre, postavy, ale nevedela kto sú, čo od nej žiadajú. Na okamih sa jedna z tvári odhalila v kymácajúcom sa svetle. Spoznala v jej očiach určitú podobu, ale koho?

„Bože, veď je to Mick, ale nejako v tej mojej hlave zostarol, hm.“ -  premýšľala, no nijak nemohla prísť na to, kto sa jej ukazuje v jej víziách.

Mick ako starec? Nie, to nie je on, ale podoba tu bola. Podoba! Veď kto iný, ak už nie syn sa bude podobať na svojho otca? Bože, je to Mickiho otec! Áno to on jej povedal, aby ho strážila, bol to on, čo ju požiadal o pomoc! Ale prečo práve ju? Prečo by ju mal žiadať mŕtvy otec Micka o ochranu? Nerozumela tomuto odkazu z jej hlavy. Gabina si všimla, že do budovy vchádza aj upratovacia čata. Iba sa pousmiala a už vedela, akú profesiu bude v nasledujúcich pár minútach vykonávať. Musí mať predsa Micka pod dohľadom, ako sľúbila jeho otcovi. Netrvalo dlho a Gabina bola pripravená vypochodovať z miestnosti vyhradenej pre upratovací servis v plnej paráde. Ešte sa otočila a na dlážke za sebou nechala ležať mladého, omráčeného servisáka. Zabuchla dvere, do čela si posunula šiltovku firmy ATS a pripojila sa k skupine údajných kolegov pri výťahu. Poznala veľmi dobre Mickovu kanceláriu, tak jej nerobilo žiaden problém orientovať sa v budove. Bola za ním predsa už toľko krát. Toľko krát sa mu dívala do jeho krásnych očí, že si to už nepamätá. Toľko krát mala chuť po ňom skočiť a pobozkať ho ako náhle povedal prvé slovo, toľko... Nechala si zájsť chute, lebo výťah v ktorom sa viezla sa zastavil na poschodí, kde bola Mickova kancelária. Presunula sa so sklonenou hlavou zahalená šiltovkou popri stoloch, ktoré tvorili rad, ako v škole. Na každom z nich bol zapnutý počítač, ale skoro za žiadnym z tých stolov nikto nesedel.

„Tu sa z práce asi nepretrhnú!“ - pomyslela si, a už keď sa blížila k dverám na konci zástavby, videla, ako sa v kancelárii zhovára Mick so svojim nadriadeným a za chrbtom im stojí Dantes.

Ten Dantes, čo bol ako besný pes, že nevedel dostať Gabinu. Bol tam, s jeho milým v jednej miestnosti, ale o čom sa zhovárali to nepočula. Tušila však nebezpečenstvo, ktoré Mickovi hrozilo a rozhodla sa konať. Pred tým stále mala nejaký nápad, no teraz jej fantázia haprovala. Nič jej nenapadlo. Priblížila sa až pod okienko jeho kancelárie a všetko počula, o čom sa tam zhovárajú. Hádam bude mať čas ho oslobodiť spod Dantesových pazúrov, ale ešte trocha vyčká, a vypočuje si rozhovor tých troch. Možno začuje, čo-to aj o sebe, akúsi pravdu, či lož, no nech je to čokoľvek, niečo hádam na jej adresu povedia. Pričupená počúvala ich rozhovor.

„To, o čom hovoríte, ste robili aj s Gabinou?“ - zaregistrovala prvú súvislú vetu a vedela, že sa bavia o nej.

„Ja som o Dantesových svinstvách nevedel a nevedel to ani tvoj otec!“

Gabina načúvala a z rozhovoru bolo cítiť napätie. Zdvihla o čosi vyššie hlavu a videla, ako sa Mick pozerá do počítača a čosi v ňom číta. Bola však ďaleko aby rozoznala čo presne má na obrazovke monitora. Prešla o pár stolov späť a zo svojej koženky vybrala jeho vizitku. Na nej si prečítala okrem telefónneho čísla a adresy jeho kancelárie aj jeho e-mailovú adresu. Nebadane sa posadila za prvý počítač, čo bol voľný. Poobzerala sa, či jej nehrozí nebezpečenstvo od prichádzajúceho majiteľa a klikaním do klávesnice poslala správu Mickovi.

„Dúfam, že si to všimneš, Mick.“  - poznamenala sama pre seba.

Správa bola jednoduchá a stručná.

„Mick, sedíš s vrahom tvojho otca v jednej miestnosti, neviem, ako to viem, ale tvoj otec mi pred smrťou všetko povedal o Dantesovi a Braunovi! Uteč, Mick, uteč!“ - dopísala a presunula sa späť pod okienko.

„Ona je vrahom tvojho otca, ona je ten ERAGON! Je zametač!“ -  začula ešte poslednú vetu z úst Brauna.

„O akom ERAGONE sa to bavia? A kto je vlastne vrahom jeho otca? Dobre som začula svoje meno? Asi som bola pridlho mimo.“ -  povedala si Gabina a opäť sledovala dianie v kancelárii.

Braun vytiahol svoju zbraň z pod saka a Gabina vedela, že prišiel jej čas! Na široko otvorila dvere a s hlučným pozdravom pretrhla sled udalostí v už aj tak nahustenej kancelárii.

,Prajem príjemný deň.“ - zahlásila, akoby sa nič podstatné vo vnútri nedialo.

„Ak vám to nebude prekážať, pán Carter, poupratujem vašu kanceláriu, ale musíte všetci von!“ - dodala a pri tom cítila ich pohľady, ktoré ju v tú chvíľu chceli prebodnúť!

„Nie, nepotrebujem teraz upratať!“ - zdôraznil Mick, a v upratovači spoznal pod firemnou šiltovkou Gabinu.

Všetko sa odohralo strašne rýchlo a bez príprav. Braun si nemohol dovoliť nechať nejakého svedka na žive, tak zbraň namieril na Gabinu. S tým ale počítala a ozbrojená iba metlou sa s ňou napriahla a tresla Braunovi po ruke skôr, ako sa na niečo zmohol. Dantes ostal stáť, ako bez duše, lebo moment prekvapenia je v danej situácii rozhodujúci. Braunovi vypadla jeho deviatka z rúk. Mick využil situáciu a chcel vybehnúť zo svojej kancelárie. Nemal čas premýšľať, ako sa vysporiada s Dantesom, ktorý mu stál v jeho únikovej ceste. Z celej sily do neho narazil, až sa Dantes v prekvapení prekotil cez stoličku, čo mal za sebou. Vybehol z miestnosti a tam sa ho ujala Gabina. Chytila ho za rukáv saka a viedla ho prikrčeného von z poloprázdnych pracovní. Po schodoch zbehli do vstupnej haly a potom cez ulicu k dodávke. Nasadli a Gabina šliapla na plyn. Dodávka sa zatriasla, akoby takýto štart mal byť ten posledný. Kvílenie bŕzd ostatných aut si nevšímala. Svojimi modrými očami sledovala, či ich niekto nezačal sledovať a keď si bola istá, že vzduch je čistý, ubrala plyn a zaradila sa do stredného pruhu, ktorý ich nasmeroval von z mesta.

„Prečo ste neostali v aute?“ - opýtal sa Mick ešte stále zadýchaný.

„Nemohla som, dala som totiž niekomu sľub!“ - odpovedala stroho.

„Sľub? A komu, aký?“ - neprestával s otázkami.

„V mojich víziách sa mi stále objavujú postavy, tváre nejakých ľudí, ale neviem kto sú. Až teraz, keď som mala čakať na vás pred budovou, sa mi jasne objavila tvár vášho otca, ktorý ma prosil, keď umieral, aby som dala na vás pozor, že vám práve od tých dvoch hrozí smrteľné nebezpečenstvo, tak preto som vyšla za vami .“

„Ale oni tvrdili, že vrahom ste vy! Zabili ste môjho otca? Pýtam sa, boli ste to vy?!? Zvýšil v rozrušení hlas. Gabina mala jasnú vidinu jeho otca pred očami. Držala mu zakrvavenú hlavu vo svojom lone. Bol tam pri tom aj Dantes a aj Braun, prečo by ho mala ale ona zabiť!"

Zas iba na okamih sa jej nočná mora vrátila a hneď aj zmizla.

„Vy ste vrahom, vy ste ERAGON, zametač alebo ako si to hovoríte?“ - neprestával Mick.

„Nie, ja som vás mala iba chrániť, prečo by som zabíjala vášho otca? Musíte mi veriť!“ - bránila sa, ale sama nepoznala celú pravdu.

Na okamih, keď míňali hranicu mesta, nastalo v aute hrobové ticho.

„Napísali ste si odkaz?“ - bola po dlhšej dobe prvá veta, čo preťala to ticho.

„Nie nestihol som to, prišiel tam Braun.“

„Ja som mu napísala za vás, dúfam, že to pochopí a bude tomu aj veriť, lebo ako to vyzerá, ste neveriaci Tomáš, tak neviem, ako bude nasmerovaná vaša budúcnosť a aj moja.“

Opäť nastalo ticho. Netrvalo dlho a Gabina odbočila z hlavnej cesty na lesnú. Mick hneď poznal, kde vedie táto cesta, no nevedel, prečo idú práve sem.

„Veď táto cesta vedie k chate môjho otca, prečo ste ma zaviezli práve sem, kde bol nájdený?“

„Lebo sem prídu aj vrahovia vášho otca. Nepotrvá dlho a aj tu nás Dantes vystopuje. Hovorí sa, že vrah sa vracia na miesto činu a ja nenechávam nič na náhodu. Určite nás tu nájde, ale potrebujem od vás láskavosť.“

„Akú?“ - opýtal sa zvedavo Mick.

„Potrebujeme k odhaleniu niekoho, komu plne dôverujete.“

„Prezidentovi všetci hádam dôverujú, môžeme zavolať jemu.“ -  ironicky podotkol Mick.

„To nie je až taký zlý nápad, ale prezidentovi teraz tiež hrozí nebezpečenstvo a ja už viem, ako všetko svinstvo odhalíme. Prezident bude iba včas informovaný o pripravovanom atentáte.“ - pousmiala sa Gabina a viac nič nepovedala.

Čakala už len na meno, ktoré povie Mick. Meno osoby, ktorej mohol dôverovať.

„Jeden by sa hádam aj našiel, ale až taký dôveryhodný zas nie je. Je to taký snílek s dobrým srdcom a je mi čosi ešte dlžný. Vie sa dostať všade, kde sa to zväčša nikomu nepodarí. Je to Róbert, kameraman. Pracuje pre miestnu televíziu a vo voľnom čase si privyrába šmírovaním iných. Najímajú si ho manželia, manželky aby odhalil ich nevery. Mohol by byť ten pravý pre vás?“ -  nie veľmi presvedčivo sa pozrel na Gabinu, ktorej sa vyladil na tvári úsmev.

„Paparazzi!“ - zajasala.

„Takého teraz potrebujeme.“ - dodala Gabina a v ten okamih sa jej podlomili nohy.

..Čo vám je, Gabina?“

„Nič, len som zoslabla, ešte stále ma hnevá tá rana po guľke, nemajte starosť, to bude dobré.“ - zahlásila.

„Ale veď vy krvácate!“ - zhrozene sa díval Mick na zakrvavené tričko, ktoré bolo presiaknuté veľkým fľakom krvi.

„Povedala som vám, že budem v poriadku, len zavolajte Róberta, nech si prinesie so sebou aj prenosný vysielač s priamym vysielaním, on by už mal vedieť na čo to je a ako to použiť.“

Mick jej pomohol sadnúť na zem pred jej dodávku. Z vrecka vybral telefón a vytočil číslo.

„Halo, Róbert? Ahoj, tu je Mick Carter, potrebujem od teba malú službičku..."

--

„Prajem príjemný deň.“ - pozdravil Dantes Micka aj Brauna na ktorého sa pozeral podozrievavým pohľadom.

„Neruším?“ - obaja sa na neho obzreli s prekvapením.

„Predpokladám, že ste Mickovi ozrejmili situáciu, do ktorej sa dostal a čo by malo nasledovať.“ - povedal Dantes a čakal, že Braun mu odpovie, čo chcel práve v tejto situácii počuť.

„Vlastne on na to prišiel sám.“ - znela neisto jeho odpoveď.

„Sám? Ako môže niekto, kto má len domnienky prísť na projekt, ktorý tajne ukrývame?“

„Keď som sem prišiel, bol už v tom programe, niekto mu musel povedať heslo!“ - bránil sa Braun.

„Ak poznáte môj projekt, tak to môže znamenať len jedno, Gabina ERAGON žije. A heslo ste mohli dostať jedine od nej alebo od...“ - a pozrel sa na Brauna.

„Ja nie, ja som to nebol!“ - protestoval Braun.

„Áno, bola to nejaká Kaminská, ktorá leží v kóme!“ - povedal Mick a pri tom čítal od Gabiny správu, ktorú mal ešte stále otvorenú, neprečítanú.

„Mick, sedíš s vrahom tvojho otca v jednej miestnosti, neviem, ako to viem, ale tvoj otec mi pred smrťou všetko povedal o Dantesovi a Braunovi! Uteč, Mick, uteč!“ - dočítal.

Zrazu vyšla rana a Braun sa prekotil na stoličke. Z Dantesovej zbrane sa ešte dymilo a Mick sa díval, ako jeho nadriadený chrčí na zemi v kaluži krvi.

„Čo to pre boha robíte!“ - zakričal Mick a Dantes namieril zbraň na neho.

„Od začiatku som mu neveril, ale nemal som na výber, potreboval som ho do svojho programu. Teraz je mi už zbytočný, a my dvaja sa poberieme za Gabinou. Ukážete mi kde leží, potrebujem ju, je pre mňa príliš cenná a je aj nenahraditeľná! Nikto sa jej nemohol vyrovnať. Potrebujem ju späť a vy ste mi ju našiel, tak vás prosím, nerobte to už aj tak ťažké a pohnime sa, dobre?“

A Micka poštuchol zbraňou pod rebro.

„Ste zviera!“ - utrúsil poznámku Mick a vedel, že Gabinu nechce pre svoj ďalší výskum, ale že sa jej potrebuje zbaviť a potom aj jeho.

Veľa svedkov znamená odhalenie jeho praktík. Možno mala Gabina pravdu aj s prezidentom. Je schopný urobiť čokoľvek. Zabil Brauna, zabil môjho otca! A ja som svedkom všetkého, takže som nepohodlný. Musím na niečo prísť, ešte mám čas to zastaviť, ale ako? Myšlienky sa prelievali v jeho hlave so zúfalstvom. Vedie toto zviera k žene, ktorú ani nepozná a ktorá má byť odstránená.

„Ideme!“ - opakoval sa Dantes.

V tom čase sa Peterson snažil oživiť Gabinu, ktorej prestalo byť srdce. Pred tým pípajúci stroj nad jej posteľou teraz vydával jediný rovnomerný zvuk.

„Raz, dva, tri!“ -  počítal stisky hrude doktor a následne sestrička pumpovala kyslík do jej pľúc.

„Dve jednotky adrenalínu!“ - zavelil.

„Raz, dva, tri.“ - pokračoval už hodnú chvíľu Peterson.

„Defibrilátor, poďme, poďme, Skúsime elektrošok.“ - snažil sa Peterson.

„Nabiť!“

„Nabité“ - odznelo.

„Ustúpte!“ - a diódami sa dotkol jej hrudníka.

Gabina sa zdvihla akoby v kŕči. Doktor zatiaľ sledoval prístroj, ktorý nevykazoval známky pravidelného rytmu.

„Nabiť!“

„Nabité!“

„Píp, píp, píp...“ - odznelo z prístroja.

„Konečne, je späť, dajte jej do infúzie glukózu.“ - povedal doktor a sledoval prístroj, ktorý teraz pípal v pravidelných cykloch.

Nagima spolu s Petersonom sa vzdialili z izby.

„Niečo sa deje tam v kóme, doktor.“ - povedal Nagima a Peterson už vedel, kde tým smeruje.

„Viem, ale Carter sa mi neozval od vtedy čo odišiel. Neviem, prečo sa jej zas pustila krv z rany, ktorá už bola skoro zacelená. Nechcem, ale musím uveriť tej vašej teórie o živom vnímaní v kóme, lebo tieto prejavy a stavy sa mi vôbec nepáčia. Musí v tom svete bojovať o niečo dôležité a vie to ten Carter! Ak sa neozve a nepríde na to, čo mu odkazovala, tak sa bojím, že druhý krát ju nebudeme vedieť opäť naštartovať. Je silná, ale nie až tak, aby vydržala.“ - povedal neisto Peterson.

Gabina ležala, tak akoby sa nič okolo nej nedialo. Pulz v norme, tep v norme, všetky funkcie v poriadku. Sestrička si vydýchla a šla za doktorom do inšpekčnej izby lekárov za Petersonom.

„Smiem?“ - opýtala sa vrchná sestra, keď otvorila dvere izby.

„Len poďte ďalej, sestra.“

„Pán doktor, mali by ste zavolať Carterovi, možno už na niečo prišiel, ale Gabin stav sa nezlepšuje, skôr sa zhoršuje!“ - s obavami hovorila doktorovi stav.

„Máte pravdu, posaďte sa.“ - povedal Peterson a zdvihol slúchadlo telefónu.

„Haló, pán Carter, musím na vás apelovať, lebo stav Gabiny sa zhoršuje a vy ste sa mi mali ozvať, no žiaľ ste tak neurobili. Prišli ste na niečo, čo by nám pomohlo?“

Na druhej strane spojenia sa snažil Carter so zbraňou pod jeho rebrami reagovať.

„Nie, na nič!..."

Kapitola 10

Zvečerievalo sa a Gabina sedela pri kolese svojej dodávky stále slabšia a slabšia. Mick zložil telefón a podišiel ku Gabine s novou správou.

„Bude tu za pár minút, toto si nechce nechať ujsť.“ - Gabina mala ťažké dýchanie, ale v podstate to zvládala ako pravá žena.

Slnko už dávno zapadlo, no stále bolo ešte jasno všetko vidieť, takže sa Gabina rozhovorila o svojich plánoch.

„Ak sem príde Róbert, zaveďte ho na tamtú vyvýšeninu a povedzte mu, aby sa tam usadil, zapojil svoje zariadenie a čakal, nech sa neopováži čo i len kýchnuť, aby nás neprezradil. Cítim koniec, tak to všetko musí klapnúť na prvý krát. Dantes sem príde určite s ERAGONOM, tak sa pripravte na to, že nebudete mať čas na útek. Musíte sa dostať do otcovej stodoly a ...“ - Gabina odpadla.

Je to silná žena, ale zranenia ktoré mala ju nadmieru vyčerpávali. Mick ju jemne uložil na zem a pod hlavu jej posunul zrolovaný sveter. Potom si v diaľke všimol približujúce sa svetlá.

„Gabina, Gabina!“ - opakoval, ale ona nereagovala.

Postavil sa a v bruchu mu začal vibrovať pocit vzrušenia, ako keď sa s vami nejaká hojdačka prehupne do protismeru. Žalúdok máte v krku a zo seba nevydáte ani hláska. Pozoroval prichádzajúce svetlá a modlil sa aby boli Róbertove. Mick sa prikrčil za dodávku a v šere zbadal, že prichádzajúce auto je jeho. Vyšiel na príjazdovú cestu a postavil sa mu do cesty.

„Zdravím ťa Róbert, dlho sme sa nevideli, však?“ - privítal ho Mick.

„Dlho, len čo je pravda! Ako sa darí starec?“ - opýtal sa Róbert a pri tom vyťahoval to, čo mu Mick nakázal.

„Máš všetko, o čo sme ťa žiadali?“

„Všetko, neboj sa, a čosi aj na viac.“

„To je dobre, teraz si ale vylez na ten pahorok, sleduj a natáčaj. Potom to pošli, čo natočíš hlavne tomu na kom sme sa dohodli. Je to tak zamotané, že ak by som ti to chcel vysvetliť, tak nič z toho nepochopíš a ja ti to aj tak nebudem vedieť logicky vysvetliť, tak urobíš iba to, o čo som ťa požiadal, OK?“ - dokončil poučovanie Mick a Róbert prikývol.

„Nemusíš mať obavy. Pošlem to Montánovi, má u mňa ešte kazetu, keď som sledoval jeho ženu. Bude veľmi rád, že dostane poštu odo mňa.“

„A je na tej kazete nevera?“ - opýtal sa Mick, lebo mal obavy, že ak natočil neveru viceprezidentovej manželky, nepustil by si potom už nahrávku jeho odhalenia.

„Nie, bohužiaľ, tá sa ho drží, ako kliešť a keď je sama, tak si predstav, že sa ...“

„Dobre, detaily si nechaj pre seba, teraz už choď!“ - Róbert sa presunul na vyvýšeninu, ktorú mal od Micka navrhnutú, ako bod odkiaľ bude všetko sledovať a začal sa pripravovať na premiéru.

Mick sa zatiaľ venoval Gabine, ktorá bola už tak na tom zle, že mal obavy, aby to všetko vyšlo. Ak by to náhodou nevydržala, tak je všetko stratené a Dantes by mohol pokračovať ďalej v tých svinstvách čo robil. ERAGON by bol a aj je pre neho všetkým. Odstránil by aj jeho ako posledného svedka a cesta jeho výskumu by mala opäť zelenú. Mick sa nahol nad Gabinu a rukou jej prešiel po tvári. Bolo mu ľúto, že jej nemohol pomôcť a všetko to závisí od nej. No uvedomoval si, že aj keď tento boj asi prehrajú neuľahčí to tej beštii v ľudskej podobe. Pozoroval ju. Vyzerala akoby spala a v duchu si predstavoval jej výrazne modré oči.

„Aspoň na chvíľku ich otvor!“ - hovoril sám pre seba.

Ani nevie, ako to dokázal, ale to bolo asi po prvý krát, kedy ju nebral ako blázna, ale ako príťažlivú ženu, na ktorú sa potajomky díva v spánku. Po prvý krát myslel viac na ňu, ako na seba!

„Mal som ti povedať, že k tebe niečo cítim, aj keď si taká, aká si! Mal som ti povedať, akú máš dokonalú tvár, pekné modré oči, mal som ti povedať, že ťa...“ - tu prestal a prichytil sa pri tom, že to hovorí nahlas, vedie monológ sám so sebou, lebo strane, ktorej to vraví, je v mdlobe.

Mýlil sa!

„Ja viem, čo ku mne cítite, aj keď si o mne myslíte, že som iná, trochu trafená.“ - ozvala sa Gabina, ale oči ešte neotvorila.

Mick cítil, ako sa začervenal.

„Vy si zo mňa uťahujete?“ - opýtal sa Mick zahanbene.

„Nie, to by som si nedovolila, prebrala som sa, keď ste sa dotýkali mojej tváre.“ - dodala a otvorila oči.

„Viete sa postaviť? Myslím si, že nás podľa signálu telefónu nájdu veľmi skoro.“

„Nie. Nejde to! Myslím si, že ani tam na druhej strane sa mi to nepodarí! Ale poviem vám ešte niečo, čo by ste mali vedieť, ak odídem. Milujem vás a to už od okamžiku, keď som vás po prvý krát zbadala. Postupne sa mi začali vyjasňovať tie moje preludy, monštrá v mojej hlave a aj podľa rozhovoru Dantesa a Brauna vo vašej kancelárii som prišla na to, kto som, kto sú oni, čo viem, a čo ste nemali vedieť vy. Ja som ERAGON. Dostala som Dantesov nápoj mozgu a mala som odpratať z cesty vášho otca. Neveril mi, tak za mnou poslal ešte jedného ERAGONA. Bola som pre jeho výskum priveľmi dôležitá, ale naučila som sa ovládať tie jeho vymývania. To som hádam zdedila po svojich predkoch, že vedeli vzdorovať svojmu otrávenému podvedomiu. Využila som to, ale tam v stodole som už nezabránila vražde. Posledné, čo mi v náručí povedal váš otec bolo, aby som bojovala proti Dantesovi a jeho ERAGONU. Potom mi povedal o vás a tak skonal. Preto vám Dantes a Braun hovorili, že som ja vrahom. Nevedela som si totiž na to všetko spomenúť, až do teraz! Možno Dantesov mozgo-drink prestal účinkovať a ja som si uvedomila, čo sa vlastne stalo. Čo zapríčinilo to prasknuté potrubie? Bol v tom ERAGON - atentát. Kde sa podel pplk. Blaster? Bol to ERAGON -atentát. Zemetrasenie tiež zakamufloval ERAGON -príprava atentátu. A moja teória je správna, prezidentovi hrozí nebezpečenstvo! Dantes má pod palcom hádam všetko a všetkých! Okrem mňa a vášho otca. On odhalil, jeho praktiky, ale nevedel s tým nič urobiť. On jediný mi veril, že nie som žiadny zametač, a bol to práve on, čo šliapol Dantesovi na kurie oko! Mala som vás brániť a ja som sa pri tom do vás úplne zbláznila. A teraz viete všetko. Teraz bude pre mňa ľahšie odísť, ale máme ešte jednu úlohu, a na tú sme už dvaja.“ - dohovorila Gabina s úsmevom na tvári.

„ Už nič nehovorte, ja som všetko pochopil, oddychujte a zas budete v poriadku. Nemôžete sa tak jednoducho vzdať šance oplatiť to Dantesovi! Sľúbila ste to predsa! Sľúbila ste to aj môjmu otcovi!“ -  pochytila Micka určitá ľútosť.

Potom sa postavil a v diaľke zbadal svetlá. Pozrel sa na Gabinu.

„Už sú tu!“ -  a so zdvihnutou rukou dal znamenie aj Róbertovi.

Ten si priložil kameru k oku a pustil nahrávanie. Svetlá sa približovali a napätie sa stupňovalo. Gabina nevládne sedela a sledovala prikrčeného Micka s pohľadom, aký u neho nepoznala. Nevedela odhaliť či sa u neho prejavil strach alebo nenávisť. Nevedela to. Bol ale tak úžasný, že sa jej aj v bolestiach teraz javil, ako silný muž ochotný brániť si svoje teritórium. Bol ochotný a odhodlaný brániť Gabinu vlastným telom. Ona však cítila, že je to koniec. Buď sa o to postará Dantes alebo to zranenie ktoré sa jej nehojilo. Auto zastalo a všetky dvere na ňom sa otvorili. Postupne z neho vystúpil Dantes a jeho gorily. Mickovi napadla iba jedna rozumná myšlienka, blafovať.

„Mám na linke viceprezidenta a to som veľmi zvedavý, ako to vysvetlíte!“ - zahlásil Mick a so zdvihnutou rukou, v ktorej mal mobil, predstieral spojenie s viceprezidentom Montánom.

Rázom padol výstrel a Mickovi vyletel mobil z ruky. Zastonal od bolesti a chytil si prestrelenú zakrvavenú ruku. Dantes sa približoval k dodávke s predpaženou rukou a v nej držal svoju deviatku, z ktorej sa ešte dymilo. Róbert schovaný za stromom na vyvýšenine s údivom sledoval dianie. Nasmeroval odpočúvacie zariadenie presne na dodávku, kde sa malo všetko odohrávať a zosilnil hlas nahrávania, aby bolo rozumieť každé slovo.

„Ďakujem Carter, ďakujem ti za to, že si mi našiel moju perlu a že si ma doviedol až k nej.“ - začal Dantes ešte za pochodu ironicky ďakovať Mickovi.

„Vedel som, že ste zviera, ale že sa nezastavíte ani pred hnusnými vraždami, to som netušil!“ - v bolestiach sa ohúril na neho Mick.

„Gabina, Gabina, Gabina!“ - pozrel sa na doráňanú Gabinu Dantes, ktorá s nenávisťou v očiach sledovala ako sa k nej približuje s natiahnutou zbraňou.

„Bola si moja perla, a ty si ma tak podrazila, že si z cieľa urobila obetného baránka? Čo si si pri tom myslela, že ti to prejde? Myslela si, že na to neprídem, že sa vieš vzoprieť mojej extáze?“ - sypal na ňu otázky .

„Nie ste až tak múdry ako sa zdá a viem, že sa vám vymykali aj iný ERAGONI z pod kontroly a takých sa treba zbaviť, však!?! Treba ich odstrániť, lebo nevykonajú, to, čo od nich vyžaduje ich správca mozgu, však!?! Nikdy nebudem vaša, nikdy!“ -  kričala z posledných síl Gabina všetko tak, ako to v skutočnosti bolo, aby všetko bolo nahraté.

Snažila sa na všetko podstatné spomenúť a zdôrazniť to.

„Ničomu nerozumieš a nemala si ani rozumieť, mala si len počúvať a vykonať to, čo som od teba vyžadoval!“ - priznával sa Dantes.

„Čomu nerozumiem?“ - skočila mu do reči Gabina.

„Hádam tomu, že mám zabiť niekoho, čo vám šliape na päty? Ako bol Carter? Ako bol Blaster a ako boli všetci tí ostatný, čo vám videli do karát?“ -zdôrazňovala stále viac a viac argumentov Gabina.

„Presne tak! Nemala si premýšľať, kto je čo zač, ale mala si to jednoducho urobiť! Prezident, Carter alebo Blaster, veď je to jedno. Oni mi len zavadzali a prekážali mojej tvorbe lepšieho sveta! Museli byť odstránený!“ - kričal.

Gabina sa z posledných síl chcela dostať do jeho blízkosti. Chcela sa natiahnuť až k jeho tvári a zadriapnuť sa do nej. Vytrhnúť mu niečo, aby cítil bolesť, aby vedel, aké to je, cítiť bolesť. Dantes sa odsunul a vystrelil. Gabinu zasiahol do pravého stehna. Zastonala od bolesti a padla späť ku kolesu svojej dodávky. Z rany sa začala valiť krv.

„Beštia!“ - kričal na Dantesa Mick.

„Beštia jedna, či nemáte v sebe trocha ľudskosti?“ - zvíjal sa od bolesti opodiaľ Mick pridržiavajúc si prestrelenú ruku.

„Takto mi už neutečie, už mi nebude robiť problém a už nikto mi ho nebude robiť! Dokončím, čo som začal. Očistím tento štát od takých, ako si ty, ako bol aj tvoj otec a všetci jemu podobný!“ - dodal už s patričnou dávkou adrenalínu a stále mieriac na Gabinu, vystrelil opäť.

Guľka sa zavŕtala do ľavého ramena. Gabina už ale bolesť necítila. Začala už len sťažka dýchať a čakala už na koniec. Pozrela sa na Micka a chcela mu povedať ešte toľko o nich. Ako budú sedieť niekde pri jazere a mlčky sledovať pokojnú hladinu, ako sa budú dívať jeden druhému do očí bez zbytočných slov. Ako si budú... Padol ďalší výstrel, a ďalší. Mick z plných pľúc kričal na Dantesa, nech to nerobí, nech ju nechá žiť. Dantes stisol opäť spúšť a opäť zaznel výstrel. Gabina sa sťažka nadychovala. Nemyslela už na nič podstatné. Už ju nič nezaujímalo. Nič nebolelo. Posledné, čo začula bol výkrik Mickiho.

„Gabiiinaaa!!!“

Gabina nechcela takýto koniec, ale iba takto mohla dostať Dantesa a ERAGON. Jej smrť bude tá odplata, na ktorú sa tak tešila. Jej smrť bude koncom Dantesa a jeho svinstiev. Všade na okolí začalo byť jasno. Všetko na okolí sa rozžiarilo a na konci bolo svetlo najjasnejšie. Svetlo akoby Gabinu priťahovalo a ona s úsmevom na tvári nasledovala volanie toho neopísateľného tepla. Priťahovalo ju silnejšie a silnejšie, až ju tma ...

--

„Nie, na nič!“ - znela odpoveď na druhej strane od Cartera.

„Necháte ju tak, aj keď viete ,že...“

„Prepáčte ale to bude asi omyl! Neviem o čom hovoríte!“ -  a Mick čakal, že mu doktor položí otázku na ktorú odpovie a on bude vedieť v akej situácii sa nachádza.

„Volám správne pána Cartera?“ - opýtal sa Peterson, lebo si vážne myslel, že nesprávne vytočil číslo.

„Áno, tu je Carter, ale o odkaze na papieri nič neviem, je to omyl, ako som už povedal.“ -  a zložil telefón v domnienke, že ho napadne veta s tým odkazom.

Odkaz pozná iba on a doktor. Odkaz čo písala Gabina práve iba jemu. Peterson stále držal slúchadlo a udivene pozrel na vrchnú sestru.

„On mi to zložil! - On to normálne položil s tým, že je to omyl, rozumiete tomu?“

„To sa mi zdá akési čudné, nie? Veď ste vytočil správne číslo, či nie? Prečo by sa utajoval?“ - pýtala sa sestra.

„To neviem, nerozumiem tomu a nerozumiem ani čo spomenul, že nevie nič o odkaze na papieri...“

„Odkaz na papieri? Veď o odkaze predsa vedel iba on, iba jemu to Kaminská písala, nie?“ -  podotkla sestra a už aj tušila, prečo znel tento hovor v telefóne tak podivne, tajomne.

„Práve preto je mi to také divné, akoby sa naschvál utajoval, akoby nemohol povedať nič o tom odkaze aj keď ho spomenul a o Gabine a o tom, že...“

„Má problém a nemôže hovoriť!“ - dokončila myšlienku sestra.

„To by ale znamenalo, že na niečo prišiel, čo mu odkázala a niekto to chce ututlať, niekto čo je asi momentálne v jeho prítomnosti, preto ten omyl.“ - dodal a pri tom si kládol otázku, ako postupovať ak je niečo dôležité a nesmie sa to vyzradiť.

Myslel na to, ako byť nenápadný, ak sa to týka života alebo smrti.

„Ak by to bolo tak, ako vravíte, tak mu zavolajte opäť a skúste hovoriť tak, aby tomu rozumel iba on, aj keby to počúval niekto iný!“ - pridal sa k rozhovoru Nagima a pokračoval.

„Skúste mu klásť otázky na ktoré bude vedieť jednoducho odpovedať.“

„Je to dobrý nápad, ale teraz už keď vieme, že nemôže hovoriť, tak by som navrhoval vás Táňa, aby ste mu vy zavolala, lebo ak niekto pri ňom stojí, bude už nápadné, ak bude počuť zas mňa, súhlasíte?“ - a doktor sa pozrel na vrchnú sestru.

„Samozrejme.“ - dodala Táňa a presadla si bližšie k telefónu.

Vytočila Carterove číslo.

„Haló, pán Carter?“

„Áno?“

„Som Táňa a nič nehovorte, ak nemôžete! Ja sa budem pýtať, vy len odpovedzte áno- nie, ak poviete to je omyl, zložím, rozumeli ste?“ - a Táňa čakala na jeho odpoveď.

„Áno.“ - odznelo.

„Fajn, som vrchná sestra z neurológie, pri mne je Peterson aj Nagima. Dospeli sme k názoru, že nemôžete hovoriť o ničom, čo spája Gabinu Kaminskú, je to tak?“

„Áno.“

„Fajn, Gabina nemá veľa času a myslíme si, že ste na niečo prišiel, na niečo podstatné, čo by nám pomohlo Gabine pomôcť, alebo je to komplikovanejšie a je to oveľa vyššia hra. Odhadli sme situáciu?“

„Áno.“

„Môžeme vám nejak pomôcť pán Carter?“ - čakala odpoveď aj na túto otázku, ale Carter váhal.

Mal Dantesovu deviatku pod rebrom a povedať to tak, aby to Dantesovi nedošlo bolo zložité. Dantes sa nevenoval jeho rozhovoru, ale všímal si okolie, či nevzbudzuje prílišnú pozornosť.

„Nie, pán Montána, teraz nie, teraz sa nemôžem rozprávať o vašom prípade, bude to aj tak iba omyl, verte mi.“ - vyšlo z Cartera a zložil.

„Kto to bol?“ - opýtal sa Dantes.

„Môj prípad, jeden schizofrenik, čo si vymýšľa priveľa dôvodov na rozvod s jeho ženou, ale to predsa vás nezaujíma, vy máte iba vidinu vraždiť, nie?“

„Prestaňte a pohnite s tým zadkom!“ - popohnal Micka Dantes so svojou zbraňou.

„Zložil to.“ - povedala Táňa a pokračovala.

„Posledná veta niečo znamenala, spomínal Montánu, viete kto by mohol byť Montána?“

„Ak sa dotyčný Montána má pohybovať aspoň v takých spoločenských kruhoch ako je Carter, tak ma napadol iba viceprezident Montána.“ - podotkol Nagima.

„Hm, ale ak by sme mali aj osloviť viceprezidenta, tak to nie je vôbec jednoduché! Nemôžeme teraz zavolať a povedať, haló pán Montána sme neurochirurgiovia a máme tu jednu takú, čo vie, že prezidentovi hrozí to a to, to predsa nejde, takéto telefonáty ani neprijíma sekretárka a aj to, že nie sme objednaný, to proste nejde! Musí predsa existovať aj iný spôsob, ako pomôcť Carterovi a hlavne Gabine, nie?“ - a v izbe nastalo ticho. Každý z prítomných hľadal alternatívu. Ich myšlienky preťal hluk na chodbe oddelenia.

„Hľadáme doktora, čo lieči Kaminskú.“ - znelo z chodby a na to sa otvorili do kancelárie Petersona dvere.

„Pán doktor, hľadajú vás tu títo páni a pýtajú sa na Kaminskú.“ -  povedala sestra doktorovi vo dverách a návšteva sa ani nepýtala o vstup, jednoducho tri osoby sa posúvali drzo do vnútra.

Peterson sa postavil. Osoby boli odetý v slušne vyzerajúcich oblekoch. Bola to zrejme ochranka, lebo ako posledný vošiel do miestnosti nižší pán s okuliarmi na očiach a zastavil sa rovno pred Petersonom.

„Vy liečite nejakú Kaminskú?“ - opýtal sa.

„Áno, kto sa pýta?“ - znela lacno Petersonová odpoveď.

„Prepáčte, som Montána, viceprezident spojených štátov, vy ste?“ - a Montána natiahol k nemu pravicu.

„Peterson, teší ma. Vtrhli ste sem, akoby pani Kaminská bola nejaký zločinec alebo niečo podobné! Pomôžem vám?“ - opýtal sa doktor a neveril, že si trasie pravicou s človekom, ktorého pred malou chvíľou potrebovali ako soľ na objasnenie tých všetkých nejasností, čo sa tu za poslednú dobu udiali.

„Dnes ráno som obdŕžal zásielku s touto kazetou od nemenovaného zdroja so škaredou, povedal by som popravou a aj s odkazom presne na vašu adresu. Priamo je spomenutá vaša nemocnica, vaše oddelenie a vaša pacientka, takže poznáte Kaminskú?“ - opakoval otázku Montána.

„Samozrejme, liečim ju, vlastne iba udržujem pri živote. Pani Kaminská je v kóme po ťažkej autonehode.“

„Neviem, ako mám tomu rozumieť, ale táto Kaminská nejavila žiadne prejavy, že by sa nachádzala v kóme.“ - povedal Montána a kýval s kazetou, čo držal v ruke.

„Smiem to vidieť?“

„Áno, ale iba vy, ostatný, nech zatiaľ počkajú vonku.“ - dodal Montána a všetci sa bez okolkov pobrali z miestnosti. Peterson zobral kazetu a vsunul ju do prehrávača.

Páska zaskočila a začal sa odvíjať film, pri ktorom tuhla krv v žilách.

„Pozeráte sa na popravu Kaminskej. Bola zastrelená nejakým Dantesom a aj Carter, ktorý bol syn zavraždeného Cartera bol popravený. Stalo sa to presne tam, kde aj jeho otec skonal, na chate pána Cartera.“ - Montána skončil a Peterson sa nestačil diviť.

Bol síce ohromený novými faktami, ale keď si všimol dátum na nahrávke, tak mu bolo už všetko jasné. Bol to totiž dátum, kedy už týždeň ležala Gabina v kóme, takže vedel, že to, čo mu spomínal Nagima o určitom príbehu v kóme je pravda. Posledné čo na kazete videl bol Gabinin úsmev. Potom zavrela oči a kazeta vypla.

„Strašné!“ - zhrozene reagoval na nahrávku Peterson a pokračoval.

„Viete pán Montána, práve som volal Carterovi, ktorý bol na tej kazete zavraždený, ale aby ste to všetko pochopili, na to nemáme veľa času, ak ma budete ale pozorne počúvať, zachránime teraz Gabinu a Cartera. A možno sa Dantes, ktorý je na nahrávke ako vrah, prizná k zločinom ním spáchaných, dobre?“

„Faktom je, že zatiaľ ničomu nerozumiem, ale už keď som tu, tak ma jej prípad celkom zaujal, tak súhlasím s tou vašou hrou o živote a o smrti. Čo máte v pláne?“ - opýtal sa Montána...

Kapitola 11

Doktor Peterson sa snažil v krátkosti objasniť Montánovi, viceprezidentovi spojených štátov svoj plán, aj keď sa mu to zdalo trochu morbídne, no s určitým úspechom prekvapenia to bude stáť za to.

„Mal som telefonát s Carterom, ktorý ide aj s Dantesom tu do nemocnice za Kaminskou a keď som videl to video, tak nič iné ma teraz nenapadlo, ako to, že sa jej potrebuje zbaviť, tak by som navrhoval preložiť okamžite Kaminskú na iné oddelenie a podstrčiť niekoho iného na miesto nej. Aj keď to bude znieť trochu morbídne, podstrčíme mu z pitevne mŕtvu bezdomovkyňu, ktorá zomrela včera na absolútne zlyhanie všetkých dôležitých orgánov.“

„Súhlasím, ale budeme to vedieť iba my, OK?“ - Peterson už len prikývol a pustil sa do tohto šialeného plánu.

V tom čase sedeli Carter s Dantesom v služobnom tereňáku. Dantes držal svoju služobnú zbraň na rebrách Cartera.

„Prestaňte ma štuchať, nikde neutečiem, nebojte sa!“ - ozval sa Carter a Dantes na neho vrhol ten pohľad, čo už videl vo svojej kancelárii.

Odsunul zbraň, ale držal ju tým smerom, ak by si nebol niečím istý, tak bol schopný ju použiť. Ešte jedna križovatka a budú pred nemocnicou. Carterove myšlienky lietali v hlave ako vietor. Pochopil doktor alebo vrchná sestra, čo im naznačoval? Prídu na to, ako jemu a Gabine pomôcť? Len dúfal. Pri tom si prehrával rôzne scenáre, ako by to bolo, ak by on zasiahol. Podarilo by sa mu odzbrojiť Dantesa? Nevedel to, ale ak sa to bude musieť stať, tak zasiahne, aj keby ho to malo stáť život. Bude tam veľa svedkov, nemôže predsa všetkých zastreliť! Auto zastalo pred vchodom do nemocnice. Vystúpili a Carter s váhaním prešiel k vchodu.

„Len žiadne hrdinstvá, potrebujem ju dostať späť do svojho výskumáku, rozumeli ste mi Carter?“ - prikývol.

Dantes sa ho držal ako kliešť, keď prechádzali popri ochranke. Prešli na koniec haly a pred nimi bolo oddelenie neurológie. Za nimi bola aj Gabina, za týmito dverami sa to malo všetko skončiť a on neurobil vôbec nič! Sám sebe v duchu začal nadávať. Ešte je čas ho predsa zastaviť! Je za ním predsa ochranka, stačilo by, aby sa ozval! Dantes ho tento krát štuchol pod rebrá tak silno, až sa Carterovi zatmelo pred očami.

„Poďme!“ - pobádal ho Dantes.

„Už sme tu, ale uvedomte si, že je tu veľa svedkov, nemáte šancu ju ani s tade dostať von, ani jej iným spôsobom ublížiť, viete to?!?“ - snažil sa zdržiavať Mick Dantesa tak dlho, ako to bolo možné.

„Mám to dokonale premyslené, nestarajte sa a poďme!“ - zas ten úder pod pás.

Carter s obavami prešiel ešte chodbu a už iba dlhý záves, už len pár krokov ho delí od pravdy. Život alebo smrť? Mick ukázal na záves. Bolo mu však divné, kde sa všetci podeli, kde sú sestričky z oddelenia, ktoré ho stále naháňali, aby si obul násuvky, kde sú pacienti, čo sa špacírovali po chodbe, keď už bolo po vizite? Kde sú všetci!?! Dantes odhrnul záves. Mick ho pri tom sledoval a bol pripravený, ak bude treba zasiahnuť. Ležala tam. Tak, ako aj pred tým, ležala nehybne akoby spala. Mick si ale všimol, že Gabina je akosi viac ofačovaná obväzmi akoby prekonala ešte jeden úder do hlavy na to isté miesto. Nestihol si to žiaľ domyslieť, lebo z Dantesovej deviatky, na ktorú si našróboval tlmič, padli výstrely. Najprv dva za sebou, potom jeden a ďalší a ďalší. Mick sa zhrozene pozeral, ako sa strely tlmene zarývajú do nehybného tela Gabiny. Viac nečakal a skočil na Dantesa v snahe zabrániť jeho šialenému vraždeniu. Cítil, že Gabina toto nemohla prežiť, veď do nej vystrieľal skoro celý zásobník!

„Vy zviera!“ - kričal Mick a chcel ho rútiaci sa na neho zasiahnuť päsťou do tváre.

Ten sa uhol a z celej sily rukoväťou zasadil Mickovi ranu do zátylku. Mick sa zviezol k zemi.

„A je po probléme!“ - začul ešte hlas Dantesa nad mŕtvym telom Gabiny.

„Položte zbraň na zem, hneď!!!“ - ozvalo sa v miestnosti, keď sa rozleteli dvere.

„Na zem, okamžite!“ - zavelil niekto ohromujúcim hlasom.

,Povedal som na zem!“ - a zaznel tupý úder.

Na to sa vedľa Micka zosunul na zem Dantes s vyplešteným pohľadom prekvapenia. Potom sa to celé zbehlo už veľmi rýchlo. Mickovi pomohli dve osoby postaviť sa na nohy. Ešte stále po údere do hlavy poriadne nevedel rozoznať postavy okolo seba. Pristúpil k nemu nižší muž v okuliaroch a povedal.

„Dobrá práca pán Carter, nebyť vás, asi by sme sa o niečom takom ani nikdy nedozvedeli. Ďakujem vám aj v mene prezidenta!“

Malý muž dohovoril a Mickovi sa začal vracať zrak. Pred sebou videl stáť viceprezidenta Montánu a okolo neho bolo ešte veľa ľudí, ktorých okrem doktora Petersona nepoznal.

„Ale aká pomoc, veď zastrelil Kaminskú!“ - kričal Mick.

„To je v poriadku, dajte mu na hlavu ľad a stretneme sa u vás pán doktor.“ - povedal Montána a všetci sa pobrali k Petersonovi.

V Petersonovej kancelárii sa zišli hádam všetci. Mick si tlačil ľad na boľavé miesto po údere od Dantesa, ktorý sedel oproti a na rukách mal putá.

„To, čo sa udialo v tejto nemocnici sa nedostane von. Všetko, čo ste tu prežili a videli bude prísne tajné. Dantes pôjde do väzenia na veľmi dlhý čas za svoje zločiny a nepredpokladám, že by mu niekto veril, ak by sa chcel obhajovať, že je nevinný. Už teraz v tomto čase zatýkajú jeho spoločníkov v jeho laboratóriu a ostatných ERAGONOV posielajú na kompletné vyšetrenie, bude im poskytnutá maximálna starostlivosť. Doktor Peterson, vám sa chcem poďakovať za nezištnú pomoc, bez ktorej by nám šarapatil ERAGON aj naďalej. Tak isto chcem poďakovať aj vám, pán Carter. Je mi ľúto, že smrť vášho otca sa objasnila až teraz, ale bez vás by sme na nič neprišli nebiť tejto nahrávky Dantesovho vraždenia.“ - ukončil prejav Montána a Mick ešte stále nerozumel tomu, čo tu hovoril.

„O akej nahrávke tu hovoríte? A čo sa stalo vlastne Gabine, že sa tu usmievate akoby ste nevidel, že ju rozstrieľal ako zviera!?!“ - rozhorčene sa vypytoval Mick.

„Ja vám to vysvetlím.“ - pridal sa Peterson.

„Po vašom telefonáte nám bolo jasné, že nemôžete hovoriť, tak druhý telefonát skúsila sestra Táňa. Potom prišiel pán Montána, lebo mu bola doručená videonahrávka s popravou Gabiny a tak si to dal preskúmať. Prišiel až tu do našej nemocnice ešte skôr, ako vy z Dantesom. Bola nahrávka, mala byť aj mŕtva Gabina Kaminská, tak sme mu teda dali po čo si chcel prísť Dantes. Dali sme mu Kaminskú a keď som vedel, že ho musíte priviesť až k nej, tak sme schovali Gabinu na inom oddelení. Udalosti potom už nabrali rýchly spád a ostatné už viete.“ - skončil doktor a Mick sa neprestal čudovať.

„Takže ak nezabil Gabinu, tak do koho tam v tej izbe strieľal?“

„To už nech vás nezaujíma, to je už vnútorná záležitosť nemocnice a viceprezidenta.“ - a doktor sa usmial na Montánu.

„Takže je Gabina v poriadku?“

„Áno.“

„Ešte by som sa chcel vrátiť k tej nahrávke, pán Montána.“ - ozval sa Mick.

„Áno, ta nahrávka, samozrejme. Dostal som ju dnes ráno a čo som na nej videl, som vlastne nepochopil, ale to pre mňa teraz už nie je podstatné a ak vám nejak pomôže, tak si ju pozrite, ale potom ju musíte zničiť, rozumeli ste ma?“ - zdôraznil Montána poslednú vetu.

„Jasné, zničím ju.“ -. dodal Mick a prípad bol hádam vyriešený.

Všetci sa po jednom vytrácali z doktorovej kancelárie za ďalšími povinnosťami, až v miestnosti ostal iba on, Peterson a Nagima. Dlho mlčky sedeli až sa ozval doktor s otázkou.

„Chcete si to pozrieť?“

„Áno, chcem, len neviem, či tomu uverím, alebo či to pochopím!“

„To už nechám na vás.“ - dodal doktor a do ruky mu dal diaľkové od prehrávača.

Mick sa nadýchol a pustil prehrávanie. Bol zhrozený, že Gabina bola surovo zastrelená. Bol priam v šoku, že sa Dantes ani neunúval vyjednávať a zavraždil dvoma ranami aj jeho! Bol zhrozený, no tak ako aj doktor si všimol dátum nahrávky.

„Veď to je natáčané, keď Gabina leží tu u vás, a keď sa ja zhováram s Dantesom a Braunom v mojej kancelárii. Tam ho potom aj zastrelil, chudáka, a potom som už šiel tu a potom...“

„Nie potom, pán Carter, ale súčasne!“ -  skočil mu do reči Peterson.

„Súčasne sa odvíjali dva nezávisle príbehy od seba. Bohužiaľ nedeje sa to stále, ale Gabina vedela, že prežíva príbeh vo svojej kóme. Vedela aj to, že ste vy v nebezpečenstve a vedela aj to, že tam musí zomrieť, aby zachránila vás tu, v prítomnosti. Teraz už viete, že sa to môže stať a že vám teraz nepripadám ako blázon, ktorý vám vysvetľuje nezmysly z iného sveta, však?“

„Áno, teraz je mi to jasné, ale čo bude s Gabinou, ktorá tam zomrela?“

„Neviem, jej stav sa zhoršil a neviem koľko času jej zostáva.“ -  poznamenal na záver doktor.

Mick sa postavil a podišiel k oknu. Zamyslený sa zadíval na jazierko pred nemocnicou.

„Môžem ju vidieť?“

„Samozrejme, poďte so mnou.“ - povedal doktor a odprevadil Micka na iné oddelenie, kde ukryli Gabinu.

Nič sa nezmenilo. Stále bola pripútaná k posteli a z rúk jej viseli tie protivné hadičky. Pripadala mu akoby sa usmievala. A možno sa aj usmievala, len on o tom nevedel. Po chvíli sa k nim pridal aj Nagima a pristúpil k Mickovi.

„Pán Carter, hovoril som to doktorovi a poviem to aj vám. Ak sa chce Gabina vrátiť, musí to spraviť sama, my a ani vy jej nepomôžeme, musíme len dúfať. Ja však viem že je to možné!“

„Ja viem ale ja by som jej najradšej pomohol hneď, ona sa za mňa obetovala, chcem sa aj ja! Chcem aj ja pre ňu spraviť čo potrebuje, čo by som mohol, len nech dá znamenie, nech zas niečo naznačí!“ -  v Mickovom hlase bolo cítiť zúfalstvo.

Všimol si to aj doktor, ale nevedel, ako im pomôcť. V tom zazvonil telefón v Mickom saku.

„Áno, Carter, prosím.“ - povedal Mick a ostatný sa dívali, ako sa prekvapene na nich obrátil akoby s novou nádejou alebo správou.

„Jasné, čítajte!“ - zavelil niekomu v telefóne.

Mick načúval a zmeny výrazov v jeho tvári dávali na vedomie ostatným, že správy, ktoré prijíma nie sú vôbec dobré. Potom zložil telefón a povedal.

„Volala mi moja sekretárka, že mám odkaz od Gabiny Kaminskej. Povedala, že sa mi nevedela dovolať a že mám mŕtvolu v kancelárii. A potom mi prečítala ten odkaz...“

„A? Čo bolo v tom odkaze???“ - nedočkavo sa pozerali na Micka.

„Píše: Viem, že to, čo sa teraz dozvieš bude pre teba šok, ale skús na chvíľu zabudnúť, že neveríš a uver mojim riadkom. Prežila som príbeh niekde mimo svojho tela, nemám veľa času, lebo tu kde som, si aj ty a majú sa nás zbaviť. Možno si už niečo aj pochopil, lebo ja som cítila tvoju prítomnosť z druhej strany. A raz si mi aj pošepol do ucha vetu „ak vám môžem nejak pomôcť, dajte mi o tom aspoň náznak a ja to urobím, pomôžem vám!“ - tak teraz máš šancu mi pomôcť. Prosím ťa, nechaj ma odpojiť od prístrojov, povedz to doktorom, nech ma odpoja, prosím!!!“ -Mick skončil a všetci ostali v nemom úžase stáť.

„Pamätáte sa doktor, keď som jej pošepol do ucha niečo a vy ste sa pýtali, čo som jej povedal?“

„Áno, pamätám.“

„Povedal som jej presne túto vetu, nech mi dá náznak a ja jej pomôžem!“ - pozrel na Petersona a bolo vidieť, ako mu stiahlo hrdlo od prekvapenia.

„Odpojiť?“

„Áno, odpojiť.“ - dodal Mick.

„To ale nemôžem! Je to proti môjmu presvedčeniu, je to proti prísahe, ktorú som skladal v mene Hypokrata! Mám predsa každému uľaviť od bolesti, nie mu ju spôsobovať, to nejde!“ - oponoval Peterson, keď sa dozvedel, že by mal Gabinu prakticky zabiť.

„Inak jej nepomôžete pán doktor.“ - podotkol Nagima.

„Vravel som vám, že ak sa z kómy chce pacient dostať, musí tak spraviť iba sám a Gabina vám teraz podala kľúč do prítomnosti, len musíte veriť, odpojte Gabinu Kaminskú doktor Peterson, zachráňte jej život!“ - naliehal Nagima.

„Ja, ja to teda urobím, bože, čo to robím, bože vráť nám ju, bože...“

Všetci sa dívali s napätím na Gabinu. Ona sa stále usmievala. Mala taký krásny, spokojný výraz v tvári, že doktorovi vyhŕkli slzy. Pristúpil k prístroji, čo pracoval za Gabinine pľúca a chytil potenciometer na reguláciu vstupov a dávok kyslíku. Pozrel sa ešte na Micka a ten posunkom v očiach povedal:

„Odpojte ju!“

Doktor ním otočil. Kyslík zacvakol na mínusovej hodnote a prístroj začal rovnomerne pípať. Píííííííp... Bol koniec a Gabina sa stále usmievala. Jej hruď sa nadvihla akoby sa chcela nadýchnuť, chcela dostať do pľúc kyslík, ktorý jej vypli. Ešte raz a ešte raz. Koniec, už si jej pľúca nepýtali viac z vypnutého prístroja kyslík. Mickovi vyhŕkli slzy. Je koniec. Možno práve toto chcela. Nagima podišiel k jej ruke a chytil jej žilu, kde pred tým pulzovala krv. V miestnosti bolo ticho, iba prístroj pípal, až kým ho doktor nevypol úplne od prúdu. Prešla hodná chvíľa, keď Nagima zakričal.

„Je späť!!! Je späť! Ona to zvládla!!!“ - kričal a sledoval jej stále sa stupňujúci tep.

„Gabina, Gabina!!!“ - kričal ako nepríčetný Mick na Gabinu a videl, ako sa Gabina nadýchla.

„Dýchaj, prosím, dýchaj, dýchaj! Doktor, robte niečo!“ - kričal na neho Mick.

„Nemusím, zvládla to sama, je späť!“

Nikto z nich neveril vlastným očiam, Gabina začala dýchať. Znovu sa narodila, ako povedal doktor Nagima. Taxikárka Gabina Kaminská prekonala kómu, v ktorej prežila príbeh...

Po týždni ...

„Dobre ránko, pani Kaminská, ako sa dnes cítime?“ - opýtal sa doktor Peterson, ktorý ako každé, aj toto ráno robil vizitu.

„Hmmm.“ - znela odpoveď.

„Viem, už to nepotrvá dlho a vyberieme vám tie hadičky z úst, sestra, môžete to urobiť po vizite?“

„Samozrejme pán doktor, s radosťou.“ - dodala sestra s úsmevom.

„Vonku na vás čaká niekto, kto by vás rád videl.“ - a Gabina sa len začudovane pozerala s hadičkami v nose a ústach na doktora.

„Ale nebojte sa, neuvidí vás takto, sestra vám to vyberie a vy budete môcť normálne rozprávať, ak vám to pôjde, dobre?“ - usmieval sa na Gabinu Peterson a ona nechápala, prečo.

Po vizite a ošetrení sestrička vyšla z jej izby a posunkom ruky uviedla dnu Micka Cartera s kyticou červených ruží za chrbtom. Nepovedal nič, ale sledoval, ako sa Gabina po týždennej rehabilitácii dala do kopy. Už to nie je ofačovaná obväzmi pacientka, ale je to krásna a hlavne príťažlivá taxikárka z New Yorku. Ich pohľady sa stretli a Mick sa presunul cez izbu až k jej posteli, pri tom sa nikde inde nedíval, len do jej krásnych modrých očí. Áno, presne tak si ich predstavoval. Prenikavé, ako samotné modré nebo. Prisunul si stoličku bližšie k posteli a začal.

„Ani neviem, ako začať, hádam, ako sa cítite?“

„Ujde to, a vy ste?“ - opýtala sa Gabina Micka.

Neprekvapila ho táto otázka, lebo po rozhovore s Nagimom prišiel na to, že si nič nebude pamätať.

„Volám sa Mick Carter a som vaším dlžníkom.“ - začal Mick a pokračoval.

Rozprával tak dlho, že čas, ktorý tam strávil prestal pre neho existovať. Vysvetľoval, opisoval, ale Gabina len v nemom úžase počúvala historky o spisknutí, o ERAGONE, o zametačovi, o Dantesovi, o naháňačkách, o tom a ešte aj o ..........

Záver

Gabina Kaminská sa prebrala z kómy. Jej prípad si zaznamenal doktor Peterson, ale ešte dlho po jej prebudení ho nikde nechcel uverejniť. Dlhé roky po tejto skúsenosti všetko tajil. Gabina sa zotavila až na toľko, že sa stretla s Carterom na spoločnej večere a nasledovala .....To si už hádam domyslí čitateľ. Faktom ostáva to, že aj zázraky sa dejú a Gabina Kaminská bola toho príkladom...