Praesagium: Kniha vyvolených

Martin Kolek

Grafická a technická spolupráca: Tomáš Lackó, Kristián Kitlei,

Edícia: MEA 2000 o.z. – Mladá Éra Autorov nového tisícročia

Autorské práva vyhradené

ISBN 978-80-560-0041-0

Úvod

Nepál je krajina veľkých extrémov. Sú tu najvyššie hory na svete, vrátane vrcholu Sagarmatha vypínajúci sa nad obývanými údoliami a zalesnenými nížinami. Všade vládne kúzlo, či už na vrcholoch hôr, terasovitých hrebeňoch, v rušných mestách aj v kľudných riekach, v lesoch plných divokej zveri, kvetov a vtáčieho spevu. Prapôvodná história, náboženstvo, kultúra a tradícia vyvoláva množstvo legiend a mýtov vychádzajúcich z Himalájí. V dávnych dobách to bola tajomná oblasť svätých mudrcov, ktorí prišli z ďalekých končín, aby našli večný mier a božie požehnanie. Himaláje skrývajú množstvo chrámov, kláštorov a posvätných jazier v divokých a odľahlých častiach regiónov. Zdalo by sa, že v tejto zemi zbožnosti sa čas zastavil na celé storočia. Nepál je jedinečným miestom pre všetkých vyznávačov Budhizmu, pretože je rodiskom veľkého Budhu, apoštola mieru a odpustenia. Ktorý milovník hôr by nechcel raz navštíviť krajinu pod majestátnymi štítmi Himalájí? Krajinu, kde nejeden človek našiel seba samého a objavil pravé hodnoty života, kde v bezprostrednom susedstve a mieri nažívajú odlišné náboženské kultúry? Nepál však okrem dramatickej horskej scenérie ponúka oveľa viac. A o tejto scenérii a histórii krajiny by vedel rozprávať aj jeden cestopisec z Bulharska. Volal sa Marcus Merick.

Písal sa rok 1782

Za nábožensky tolerantných Mallov sa v Nepáli spojil hinduizmus s budhizmom na dnešnú ťažko rozlíšiteľnú podobu. Zem sa rozdelila na mnoho nezávislých štátov, v káthmanduskom údolí vyrástli tri slobodné kráľovské mestá: Káthmandu, Patan a Bhaktapúr. Káthmanduské údolie zjednotil až v roku 1372 maltský vládca Džajasthítí. V neskorších rokoch narastala moc susednej kráľovskej dynastie Šáhov z ríše Gorkha. Ich vládca Prithví Narájan ovládol v roku 1768 káthmanduské údolie a presunul svoje sídlo do Káthmandu. Na krátko zjednotenú nepálsku ríšu napadli koncom 18. storočia Číňania, ktorým potom musel Nepál platiť až do roku 1912 výkupné. V tom čase v jednom chráme pôsobil aj mladý mních Marcius ako kronikár. Dlhé roky opisoval tajne pod dohľadom otca Patriusa knihu, ktorá by osvietila ducha i telo vyvoleného. Vyvolený, ktorý by vlastnil knihu vedomia, mal len jednu úlohu: využiť schopnosti seba samého a tým ubrániť nezávislosť Nepálu, ktorú neustálymi vpádmi a vojnami obsadzovali a drancovali cudzie, susediace dynastie. Otec Patrius vedel, že ku knihe bude ľahký prístup zo strany nepriateľa, tak v jednej zo svojich komnát dotvoril ich dielo a vložil pomocou bielej mágie do knihy vedomia pentagram, ktorý dával nadprirodzenú moc tomuto celku. Knihu vedomia mal mladý mních Marcius schovať, aby sa nedostala do nesprávnych rúk a o pentagram sa postaral sám otec Patrius. Mních si dal záležať na skrýši, lebo až do dnešných čias kniha nevidela svetlo sveta. Pentagram vytvorený otcom Patriusom sa našiel pri nedávnych vykopávkach, no archeológovia netušili, čo tento pentagram v sebe skrýva za tajomstvo a že sa vôbec skladá z dvoch dielov. Otec Patrius dobre ovládal vlastnosti päť cípej hviezdy vpísanej do kruhu. Mala mnoho významov v rozličných interpretáciách. Jeden z najčastejších opisov vysvetľuje štyri živly: zem, vzduch, voda, oheň, nad ktorými dozerá duch. Keď sa využíva v rituáloch, väčšinou je nakreslený pierkom, mečom alebo Athame do vzduchu. Ako ochranný symbol sa nosieva aj na príveskoch a pod. Má viacero využití pri mágii a meditácii, pri objavovaní vlastného vnútra. Otec Patrius ho označoval tiež ako kľúč do kráľovstva nebeského, lebo znamenal pre neho inšpiráciu a dokonalosť. Vo svojom podvedomí ho uznával ako amulet, uchovávajúci zdravie a chrániaci pred duchmi zla. Bol symbolom chápavosti, múdrosti a vzdelania. Každý cíp mal predstavovať jednu cnosť: veľkodušnosť, dobrotu, zdržanlivosť, láskavosť a pietu. Knihu vedomia a pentagram oddelil ale z oveľa vážnejšieho dôvodu. Ten dôvod bol fakt, že obrátený pentagram je symbolom čiernej mágie a satanizmu. Tri hroty obrátené nadol a dva nahor, často umiestnený v uzavretom kruhu. Podľa interpretácie satanistov zostupujúce hroty symbolizujú pád a poníženie. Všeobecne sa kniha spolu s pentagramom nazýva baphomet. Reprezentuje existenciu satana. Baphomet bol vraj používaný už templármi ako znázornenie satana. Marcus Merick na to prišiel. Vylúštil tajomstvo knihy a pentagramu, a preto sa musel stiahnuť niekam do úzadia, kde by ho to tajomstvo neohrozovalo...

I. diel: - Kniha a pentagram

,,Utekaj Lukas, utekaj!!!“ - kričal na neho Andrej. 

Lukas sa obzrel, chcel sa vrátiť pre neho a pomôcť mu uniknúť z pazúrov prenasledovateľov, ale strach bol silnejší. Nohy mal ako z olova. Boli tak ťažké, že mal pocit, akoby boli práve zaliate do betónu. Čím viac sa snažil, tým viac boli ťažšie. Zalial ho studený pot, ktorý mu stekal po jeho vystrašenej tvári. Bude vôbec vedieť žiť s myšlienkou, že nechal najlepšieho priateľa napospas osudu? Nie! Vráti sa a pomôže mu, aj keby ho to malo stáť život! Nikdy by si neodpustil, ak by tak zbabelo ušiel a jeho tam nechal tým zamaskovaným, čudne odetým protivníkom. Otočil sa o 180 stupňov a rozbehol sa späť k Andrejovi.

,,Uteč Lukas, nechaj ma tak, aj tak sa nič odo mňa nedozvedia, uteč!“ - kričal, ale Lukas bol pevne rozhodnutý. 

Bol rozhodnutý vrátiť sa pre priateľa, ktorý mu už toľko krát zachránil život. Blížil sa k dvom protivníkom a v hlave nemal žiaden plán, ako ich zneškodniť. Bez hlavo a bez rozmyslu sa na nich rútil. Teraz už ale nemal nohy ako z olova, teraz sa pohyboval až prekvapivo ľahko, ako by sa vzduchom priam vznášal. Preskočiť vyšší múrik, ktorý ho delil od Andreja, mu netvoril žiadnu prekážku. S ľahkosťou ho preskočil a zastavil sa priamo zoči-voči tým podivným postavám. Boli tak divne oblečený, akoby boli z iného sveta. Ich plášť sa nepodobal ničomu, čo Lukas mohol pred tým vidieť. Aj farba bola akási čudná. S takým hnedým, možno priesvitným nádychom sa to podobalo skôr akejsi clone, čo zahaľuje ich tvár a aj telo. Vedel, že sa musí postaviť nepriateľovi ale v hlave mal stále ten záhadný pentagram, ktorý držal v ruke a ktorý mal prečudesný tvar. Nebola to pravidelná päť cípa hviezda v kruhu. Skôr to bol nepravidelný tvar, ktorý mal síce päť cípov, ale každý bol inak poukladaný a každý z toho cípu mal na konci čosi, čo sa podobalo hlave. Každá z tých hláv mala iný charakter grimasy, akoby vyjadrovala myšlienku, pocit alebo vlastnosť. Prečo o ten pentagram tak bojujú? Čo pre nich vlastne znamená? Aké tajomstvo skrýva v sebe každá tá hlava? Lukas sa nemienil teraz pohrávať s touto myšlienkou. Potreboval pomôcť priateľovi a to bolo pre neho hlavné! Na pentagram bude mať ešte dosť času.

,,Andrej!“ - zreval Lukas tak silno, až sa obe postavy obrátili tvárou k nemu a Andrejove telo padlo na zem až to zadunelo.

,,Chceli ste predsa mňa a pentagram!“ - reval stále Lukas, ako len vládal na postavy, ktoré boli vyššie aspoň o hlavu od neho. 

Mocná ruka ho zdrapila pod krkom a bez známok námahy ho začal protivník pomaly dvíhať od zeme. Lukas pri tom pevne držal pentagram vo svojej dlani. Nevedel sa ani nadýchnuť, taký silný bol stisk neznámeho. Nevládal dýchať a už ani nepočul, ako ho Andrej volá. Zavrel oči a čakal na svoje posledné vydýchnutie. Čakal, kedy to skončí. Začul len slabé zvonenie, ktoré priberalo na intenzite, až bolo také hlasné, že Lukas otvoril oči. Vyskočil z postele na rovné nohy a pri tom sa snažil nadýchnuť sa, nabrať čo najviac kyslíku do svojich pľúc. Zvonenie bolo už silné a nepríjemné. Po chvíli si uvedomil, že to zvoní budík na jeho nočnom stolíku.

,,To bol len sen, len ďalší hlúpy sen!“ - vydýchol si Lukas a vypol ten najnepríjemnejší zvuk, aký poznal. 

Čapol po budíku a v izbe nastalo ticho.

,,Čo to má, do pekla, znamenať s tými hlúpymi snami? Za každým to isté! Každý boží deň sa mi sníva o tom pentagrame, akoby mal pre mňa význam?!?“ - hundral si Lukas popod nos a ako náhle sa ocitol v kuchyni a nabral si vodu do kanvice na kávu, už nevedel nič, čo sa pentagramu a jeho podivných prenasledovateľov týkalo. 

Už sa chcel sústrediť len na dnešný deň, ktorý sa podobal aj tým predošlým a aj tým pred tými predošlými. Stále to bolo rovnaké, nič sa nemenilo, bolo to ako manželský stereotyp. Ráno sa zobudí spotený od naháňačky, urobí si kávu, pravidelnú očistu tela a vyjde na ulicu, ktorá sa samozrejme tiež nemení. A nemení sa ani predavač v novinovom stánku oproti cez ulicu, ktorý sa s tým najhorším úškrnom zdravý tým istým kupujúcim, čo sa chcú dozvedieť niečo nové zo sveta z dennej tlače. Nedozvedia sa nič! Stále je to rovnaké, nič sa ani tu ani vo svete nedeje, aby to stálo za to si tie jeho noviny kúpiť! Lukas sa zhlboka nadýchol a v duchu vyslovil vetu, ktorá ho stále naštartuje do nového, z rána ešte stále chladného dňa.

,,Človek ktorý je sám, má neobmedzené možnosti slobody...“ 

Nikým a ničím nespútaný má omnoho širšie spektrum ponúk od života ako ten, čo je viazaný na niekoho alebo na niečo. Lukas bol toho príkladom. Bol to mladý muž, ktorý sa nemienil viazať na nikoho, kto by mu tú jeho slobodu obmedzoval. Vykročil rázne po ulici nechávajúc za sebou myšlienky snov, naháňačiek a záhad. Prešiel cez cestu na druhú stranu a zamieril na neďalekú zastávku mestskej dopravy. Od jeho činžiaku to nemal ani tak ďaleko, čo mu vyhovovalo. Autobus pravidelnej linky ho ešte nesklamal, lebo sa do práce stále dostal načas. Lukas pracoval v historickej knižnici na konci mesta ako knihovník. V jeho náplni práce bolo azda len prepožičiavať knižné tituly čitateľom, a potom už vlastne nič. Celú pracovnú dobu sa už len ponevieral medzi radami políc, ktoré siahali až k stropu tejto historickej budovy. Police vypĺňali knižné zväzky aj niekoľko sto rokov staré, na ktoré mal dávať obzvlášť pozor, komu to prepožičiava, lebo čím staršia kniha, tým väčšia historická hodnota. Lukas na konci mesta vystupoval z autobusu sám. Na jeho zastávke ešte nikto nevystúpil s ním. Automatické dvere autobusu sa zatvorili súčasne so zvonením a Lukas sa už len obzrel za odchádzajúcim autobusom, ktorý za sebou nechával iba čierny kúdol nekvalitne spálenej nafty. Pozrel sa na svoje hodinky, ktoré mu napovedali, že je v práci opäť načas. Podišiel k bráničke a odomkol starý zámok. Bráničku už nechal dokorán otvorenú. Spoza vyššieho kríku, ktorý míňal, sa mu začala vynárať historická, trochu schátralá budova knižnice. Prešiel po neupravovanom chodníku na priestranstvo, kde ho obklopovalo množstvo zelene. Všetko prerastené, neupravené. Toľko krát sa pohrával s myšlienkou, že tú záhradu, ktorej sa teraz tak nedalo hovoriť upraví, ale ako záhradník s tým nemal žiadne skúsenosti. Zastavil sa pred budovou na ktorú sa so zdvihnutou hlavou zadíval. Od dverí ho delilo už len pár schodov. Chytil veľkú kľučku na starých dverách, na ktoré sa už podpísal čas a odomkol zámok. S prenikavým vŕzganím ich otvoril a vošiel do vnútra. Závan vône, ktorý ho s pravidelnosťou privítal, sa nedal ničím zameniť. Sladká vôňa kníh prenikavo pošteklili jeho čuchový orgán. Podišiel k stolu na začiatku veľkej haly a odložil si svoje veci na vešiak za závesom. Z pravej strany kartotéky, ktorá vyčleňovala jeho pracovný priestor, povyberal karty prepožičaných kníh a poukladal ich na stôl. Potom si sadol a čakal na prvých čitateľov. Historické knižnice, do ktorých zapadá aj táto, obsahujú nepreberné množstvo zaujímavých diel. V archívoch existuje množstvo mestských kroník, pretože od vzniku stredovekých miest, existovali aj mestskí pisári, ktorí okrem samotných úradných kníh viedli aj mestské kroniky. Prírodné katastrofy, vojny a napokon aj vzťah ľudí k histórii. To všetko sa čitateľ mohol dozvedieť zo zväzkov týchto mimoriadne cenných historických prameňov. A tu tie zachované veľmi úspešne pomáhajú skladať mozaiku poznania minulosti. Lukas si otvoril nedočítanú knihu a začal v nej listovať, kde včera skončil. Bola to kniha od neznámeho autora, ale na pointu diela bol prekvapivo zvedavý, lebo sa odvíjala s mnohými otáznikmi k deju. V zápale čítania ho vyrušil pozdrav.

,,Dobre ráno, pán Valentine, ako sa vám dnes spalo? Mali ste zas ten divný sen, čo ste mi spomínali?“ - pozdravil ho riaditeľ knižnice Vung-Lee. 

Bol to nižší prešedivený chlap ázijského pôvodu, ktorý tu pracoval asi od vzniku tejto knižnice. Lukas sa nikdy o neho nezaujímal, a ani nevedel nič o jeho minulosti, či koľko má rokov, aj keď to bol jeho nadriadený. Bol to pre neho iba starý Vung-Lee, šéf, nič viac. Lukas odvrátil zrak od knihy, ktorú mal takmer dočítanú.

,,Dobre ráno.“ - odzdravil.

,,Áno, presne ako hovoríte, zas som mal ten istý sen, pán Lee, no tento krát bol v ňom aj Andrej.“

,,Andrej Makoviec? Ten Makoviec, o ktorom ste hovorili tie vaše nadsadené historky zo študentských čias?“

,,Neboli nadsadené, bola to pravda.“ - bránil sa Lukas, aj keď bolo jasné, že mu Lee neveril.

,,Čítali ste dnešné noviny?“ - opýtal sa Lee.

,,Nie, viete, že ja si noviny nekupujem, niet tam čo čítať. Sú to len taľafatky zo sveta politiky, nič viac, a mňa tieto ich politické konšpirácie nezaujímajú, ja si radšej prečítam niečo z histórie, tam sa dozviem omnoho viac.“

,,Písali tam zas o tých podivných postavách v mestských kanalizáciách, že ich tam pár svedkov videlo, ale nikto nevedel opísať, ako presne vyzerali.“

,,To tak! Nemajú príbeh, tak si vymyslia netvora!“  -  a Lukas sa na to z chuti zasmial.

,,Ale veď sa celkom podobajú na tie vaše postavy zo sna.“ - pripomenul mu riaditeľ.

,,Nie, nie, tie moje postavy sú výplodom asi mojej mysle, je to len hlúpy sen! Hádam nechcete veriť aj vy týmto novinárskym táraninám, pán riaditeľ???“

,,Či verím, či nie, nechajte už na mňa, ja som vám len chcel pripomenúť, že nič nie je náhodné. Všetko má súvis so všetkým okolo nás, to si zapamätajte!“ - dodal Lee a pobral sa do svojej kancelárie bez toho, aby počkal na Lukasov názor.

Bol síce starý, ale veľmi sčítaný a názor Lukasa mu na múdrosti už nepridá. Netrvalo dlho a veľké dvere knižnice sa s vrzgotom otvorili. Lukas sa pozrel smerom na vchod a v nich stál Andrej. Bol to jeho rovesník s blonďavými vlasmi, prenikavým stálym úsmevom, a ešte prenikavejšími modrými očami. Budil dojem večne sa usmiateho flegmatika.

,,Ahoj Lukas!“ -zaznelo hlasno z Andrejových úst.

,,Ahoj Andrej, ty nie si v práci? Nečakal som ťa tu.“ - povedal Lukas a postavil sa na zvítanie s priateľom od stola.

,,Hm, práca? Čo to je?

Nech pracujú tí, čo nemajú peniaze, a ja som jeden z tých, čo ich nikdy nemá, tak sa mi ani netreba snažiť, lebo moja peňaženka je stále prázdna, či robím, či nie!“ - a zasmial sa tak silno, že sa to ozývalo po celej prístupovej hale.

Pristúpili k sebe a zvláštnymi gestami rúk hore dole a doľava a doprava si nakoniec tie ruky stisli na privítanie, ako bolo ich zvykom.

,,Starec, čítal si dnešné noviny?“ - opýtal sa Andrej.

,,Čo máte všetci s tými novinami? Ja si noviny už aj zo zásady nekupujem! Inak mi hovoril direktor, že sa v meste fláka po kanáloch dvojica nejakých zvrhlíkov. Myslím, že noviny preháňajú ako vždy! A tebe sa divím, že takým kačiciam veríš!!!“- dodal Lukas a na to sa opäť s hlukom otvorili dvere knižnice.

,,Dobrý deň, pán Hiro-Sihma, zas ste tu ako vždy, prvý! Ako to vlastne robíte?“ - zaznelo na privítanie s trochou irónie od Lukasa.

,,Ahoj, Lukas, vidím, že si stále plný optimizmu a to je dobre. Ako si sa vysporiadal so správou o strážcoch? Verím, že tvoj priateľ Andrej ťa už o fakte informoval.“ -  povedal pán Hiro-Sihma a ani sa pri vstupe neunúval položiť preukaz čitateľa na stôl Lukasovi. 

Lukas ho predsa dobre poznal, a aby si niečo zapisoval z jeho osobných údajov nepotreboval, lebo na toľko ho už poznal.

,,Mimochodom, Lukas Valentine, volám sa Hiro-Sihma nie Hiroshima.“ - zdôraznil starec, keď prechádzal popri nich.

,,Páni, ako mohol vedieť, že som ti povedal o správe? Čo je jasnovidec? A odkiaľ pozná moje meno?“ -  neprestal sa diviť Andrej.

,,Neviem, je to starý čudák, stále keď tu príde, ma niečím takým prekvapí, ja sa už nečudujem. Predstav si, že som mu svoje priezvisko nikdy nepovedal, a ani o tebe som sa s ním nerozprával, a predsa vie naše mená. Je podivín, ako som už povedal, a možno tie správy čítal tak, ako aj ty!“  hľadal argumenty na tento krátky, no zaujímavý dialóg s pánom Sihmom.

,,Ozaj, všimol som si tú klietku, čo máš pri nohe zakrytú uterákom, čo v nej máš? Nebodaj stopovacie morča na tých tajomných z kanála?“

,,Nie starec, to nie je morča, ale fretka Gina, a ak by bolo treba, tak by z nej bola aj stopovacia fretka. Je veľmi inteligentná a hlavne je skvelý zlodej, to si píš!“ - nedal sa Andrej.

,,A na čo ju vláčiš so sebou?“

,,Starec, potrebujem ju tu na dnes u teba nechať, musím niečo neodkladné zariadiť, stretko, veď vieš, a nikto, okrem teba ma nenapadol na stráženie, veď tu aj tak celý deň len vegetíš, tak ťa chcem poprosiť...“

,,Čo si sa zbláznil? Nájde ju starý a letím!“

,,Neboj, ani nebudeš vedieť, že tu je, a dáš si ju pod stôl, nenájde ju, neboj...no táák, Lukas!“ - žobronil Andrej.

,,Ok, ok, len už prestaň, a iba dnes a naposledy, nie som predsa žiaden útulok, rozumieš?“

,,Jasan, starec!“ - dodal a ani nečakal na to, že si klietku s Ginou vezme, šupol mu ju rovno bez okolkov pod jeho stôl. 

V tú chvíľu sa dvere ťažkopádne s vŕzganím otvárali a v nich sa objavila Vanda. Obaja pozreli tým smerom, a očividne im svojim výzorom vyrazila dych. Bola tu prvý krát, takže ako správny knihovník sa jej Lukas hneď ujal s otázkou.

,,Dobrý deň slečna, pomôžem vám s niečím?“ - opýtal sa Lukas a nenápadne sa postavil pred Andreja a telom ho tlačil niekde do úzadia. Andrej ustúpil a ako poznal Lukasa, pochopil jeho úmysel.

,,Dobrý, píšem esej o Nepále, a poradili mi, že vo vašej knižnici by som hádam našla to, čo k nej potrebujem.“

,,Pravdaže tu nájdete všetko z histórie a určite aj o Nepále. Musíte sa ale zaregistrovať, a potom už nebude nič brániť vášmu historickému Nepálu.“ 

Vanda vytiahla z kabelky preukaz a Lukas si začal zapisovať údaje do novej karty. Pri tom ich nahlas opakoval.

,,Meno, Vanda Mericková, adresa ...“

,,Nemusí každý vedieť, kto som a kde bývam, nie?“ -  oponovala na jeho hlasný zápis Vanda.

,,Prepáčte, ale to meno mi niekoho pripomenulo. Nie ste náhodou dcéra Mericka z Butwalu, kde pôsobil, ako cestopisec? Pôvodom bol z Bulharska a opisoval Nepál a ich kultúru, ale údajne sa stratil niekde medzi...“

,,Medzi Butwalom a Tansenom, áno, to som ja a môj otec sa stratil minulý rok.“ - doplnila Vanda jeho vedomosť.

,,Je to zaujímavé, písali o ňom, že sa stratil a my tu máme od neho aj veľa cestopisov a aj veľa kroník čo sa týka miest, kde bol, o ľuďoch, ktorý tam žijú a o ...“

,,Áno viem, mne to nemusíte pripomínať, čo vlastne robil môj otec, viem to aj bez vašej prednášky. Mohla by som sa tu poobzerať?“

,,Samozrejme, slečna Mericková, celá knižnica je vám k dispozícii.“ -  dodal Lukas a obzrel sa na Andreja, ktorý s údivom počúval jeho historickú prednášku.

,,Teda starec, boduješ, a poviem ti, že tú babu odniekiaľ poznám!“ -  povedal Andrej už pri vchodových dverách, a s natiahnutou pravicou na pozdrav, vyšiel von.

,,Počkaj, Andrej, kedy si prídeš pre Ginu?“ -  ale to už Andrej nepočul. 

Dvere sa s rachotom zabuchli a on ostal pri vchode sám. Lukas sa usadil na stoličke a zohol sa pod stôl, kde bola klietka s Ginou. Bola to biela fretka, albínka, s červenými očami, čo bola rarita medzi zvieratami.

,,Ahoj, Gina, dnes si budeme robiť spoločnosť, súhlasíš? Ale upozorňujem ťa, že žiadne vylomeniny sa tu nebudú konať, OK? Ja sa budem starať o knižnicu a ty sa toč na tom svojom koliesku, hm, aj tak v tej klietke nemáš čo iné robiť.“ - a Lukas prechádzal po klietke s ukazovákom. 

Gina sa naťahovala k jeho prstu a pri tom vetrila jeho pach. Bola tak pekná, tak neodolateľne hebká, že nedalo Lukasovi otvoriť dvierka na klietke a potískať jej hebký kožúšok. Gina sa nerada dala chytať, tak pri príležitosti otvorených dvierok sa zvrtla a vyskočila ponad Lukasovú ruku do voľného priestoru za klietkou, potom popod stôl, a už si to cupkala rovno niekde cez halu medzi prvé vysoké regály s knihami. Lukas spanikáril. Vyskočil spoza stola tak rýchlo, ako to len šlo, a pustil sa do chytania fretky skôr, ako ho uvidí šéf.

,,Poď sem ty potvora malá!“ - kričal pridusene Lukas, aby nevzbudzoval pozornosť.

,,Kde si zaliezla? Gina! Gina! Do čerta, ty potvorka, toto mi fakt nebolo treba.“ -  prikrčený sa priam plazil pomedzi regály a vyvolával jej meno. 

Medzi tým do knižnice začali prichádzať ďalší čitatelia a Lukas si uvedomoval, že nemá čas hrať sa s Ginou na naháňačku.

,,Kde si ty potvora, nemienim ťa tu naháňať celý deň, rozumieš?“

,,Hľadáte niečo?“ -  opýtala sa Vanda, keď sa spod jedného regálu vynorila hlava Lukasa, ktorý sa plazil po kolenách.

,,Dúfam, že ja tá potvora nie som!“

,,Nie, nie, ja len hľadám, hm, hľadám také malé, hmm, morča, náhodou ste ho nevideli?“ -  zakoktával sa Lukas.

,,Práve som sa vás chcela ísť opýtať, či tu nepotrebujete deratizérov, poznám do konca jedného, urobí vám cenu! Áno!!! Pre boha! Prebehla mi cez nohu obrovská myš! Pýtate sa na túto obrovitú krysu!?!“

Z Vandinho hlasu Luk poznal hystériu.

,,Áno, presne túto krysu hľadám! Pomôžete mi ju nájsť?“

,,To určite! Asi ste nepostrehli, že mám fóbiu z malých a stredne veľkých hlodavcov, však?“ -  panikárila Vanda.

,,V poriadku, tak vás ubezpečujem, že toto je obrovský hlodavec a ak mi neuniklo, tak z obrovitých hlodavcov fóbiu nemáte, však? Pomôžte mi nájsť Ginu, prosím!“

,,Hmm, to ste jej už aj meno dali?“

,,Popravde je to priateľova fretka, je biela a nie je to žiadny hlodavec ani krysa a ani deratizovať knižnicu netreba, len mi ušla z klietky a nechcem, aby o nej vedel môj šéf!“ -  dodal Lukas a postavil sa.

,,To ste mohli aj skôr povedať, vyhli by sme sa tejto stupídnej debate! Išla tadeto, a zahla tam za ten záves, čo spojuje, hmm, toto a zas len toto? To predsa nemá význam, aby ste zakrývali závesom stenu za ktorou nie je nič! Alebo sa mýlim?“ -  dodala v rozpakoch.

,,Počkajte, musí byť na to predsa logické vysvetlenie, že tu ten záves povesili, nie?“ - a Luk sa na to natiahol rukou až na samotný okraj opony a začal ťahať jedným smerom. 

Spod jedného regálu sa objavila Gina a jemne zasyčala na oboch. Vanda, ako bolo známe sa bála malých a stredných hlodavcov, a za predpokladu, že Ginu brala ako hlodavca, tak si ho vykreslila, ako hlodavca podnecujúceho jej fóbiu. Čo nasledovalo potom sa mohlo javiť ako malé zemetrasenie. Vanda vyskočila za dostatočne hlasného piskotu Lukasovi do náručia. Ten ale na prejavené objatie nebol v najlepšej pozícií a aj s Vandou sa prevracal do neznáma. Nebolo to až tak neznáme prostredie, lebo pred malou chvíľou sa bavili práve o závese, cez ktorý teraz obaja prepadali. To, že ich zachytí stena, sa obaja vo svojich úvahách mýlili, lebo ako sa prepadli cez záves, nasledovala rana cez slabú, tenkú stenu deliacu knižnicu s akousi miestnosťou, čo Luk nikdy nevidel. A ani nemohol vidieť, keďže bola za oponou skrytá možno aj niekoľko rokov! S rachotom sa zosypali na špinavú dlážku v miestnosti, ktorú zahalil kúdol prachu. Keď sa prach trocha usadil, začali rozpoznávať okolie, ktoré v šere v miestnosti bez okien budil dojem malého, priam stiesneného prostredia. Lukas sa sťažka spod Vandy postavil a snažil sa otriasť sa od prachu. Dezorientovaný v tme ho napadla myšlienka zapnúť niekde svetlo a prezrieť si miestnosť dôkladnejšie. Vanda sa tiež postavila so slabým zastonaním a s napriahnutými rukami tápajúcimi v tme.

,,Nestalo sa vám nič, slečna? Ste v poriadku?“ - zaznel Lukasov hlas, lebo vidieť ho v tom prachu a tme nebolo.

,,Som v poriadku, len som sa poriadne zľakla. Máte baterku alebo aspoň nejaký oheň? A chytili ste tú svoju fretku?“ - vystrašene sa pýtala Vanda, lebo myšlienka stretnutia s Ginou jej naháňal strach.

,,Moment!“ -  a v miestnosti zavládlo na okamih ticho.

,,Asi som to našiel.“ -  povedal Luk a v zapätí bolo počuť slabé cvaknutie. 

Slabé svetlo sa rozsvietilo a miestnosť sa im odhalila v plnej paráde.

,,Oou.“ -  vydal zo seba Lukas.

,,Čo myslíte tým oou? -   znepokojuje ma to, keď to niekto vysloví!“

,,Od môjho šéfa Vung-Leea som sa raz náhodou dozvedel, že v knižnici existuje údajne tajná miestnosť, ale on ju nikdy nevidel a jemu to rozprával jeho otec. Vung-Lee je tu už hádam od začiatku, keď ešte jeho otec viedol túto knižnicu. Vravel o takých neuveriteľných historkách o tejto miestnosti, že sa tomu nedalo uveriť. Údajne obsahuje staré čínske rukopisy na základe ktorých je dnes postavená aj určitá časť dnešnej medicíny!!! A ak by sa táto miestnosť našla, tak by to mohlo znamenať, že sa strážcovia, o ktorých mi aj sám Lee vravieval, budú chcieť zmocniť rukopisu a odniesť ho tam, kde patrí!“

,,Myslíte tých záhadných, čo som o nich dnes čítala v tlači? To sú tí strážcovia? V našom meste, v našich kanáloch?“

,,Hm, vidím, že aj vy čítate tie nezmysli...“

,,Aké nezmysli, keď mi ich tu teraz priamo opisujete? Aké nezmysli, keď už aj môj otec mi o tom rozprával a aj váš šéf o tom vie?“ -  skočila mu do rečí Vanda.

,,Ospravedlňujem sa, ale ak ja niečo nedržím v rukách, neverím tomu!“

,,Ahá?!? Ďalší neveriaci Tomáš, však?“ -  irónia od Vandy bola tento krát na mieste.

,,OK, už som ticho! Vidím miestnosť, vidím rukopisy a aj zväzky starých kníh, ktoré sú hádam aj niekoľko sto rokov staré, takže ma hneď nemusíte hádzať tam, kde aj ostatných! A keď sme už pri toľkých tajnostiach, neverím, že píšete nejakú esej o Nepále, lebo viete o týchto zväzkoch až príliš veľa a nevyslovím to na hlas, viete presne čo tu máte hľadať!!!“ -  skončil so zvýšeným hlasom Lukas, a v ten okamžik na jeho plece skočila Gina asi z piateho regálu poličky, spomedzi starých rukopisov pokrytými vrstvou prachu. 

S Lukasom až heglo.

,,Už ste to nahlas vyslovil! Áno, máte pravdu, ale je to úplne inak, ako si myslíte!“ -  Lukas si medzitým zložil Ginu z pleca.

,,Hej? A ako to potom je, keď viete o všetkom tak veľa?“

,,Praesagium!!!“ -  zakričala to slovo tak hlasno , akoby chcela Lukasa prekričať.

,,Čo to je? Recept starého nepálskeho kuchára na jeho cestoviny s krabím mäsom?“

,,Nie! Nerobte si z toho srandu! Je to Praesagium!“

,,Ale čo to je!?!“

,,Je to kniha myšlienok človeka! Je to kniha, ktorú smú čítať iba vyvolený! Praesagium je kniha vyvolených...“

,,Vyvolený? Tak tú si môžem potom prečítať aj ja, nie?“

,,To určite! Veď vy ma vôbec nepočúvate, že to smú čítať iba vyvolený!!!“ -  rozhorčene sa na neho ohúrila.

,,Ale počúvam, len vám asi uniklo moje meno, však?“

,,Nemohlo, lebo ste sa mi nepredstavil, a je smutné od gentlemana, že viem skôr meno jeho miláčika, ako jeho!“

,,Nepýtali ste sa ma!“

,,A to akože ja musím?“ -  a takto by to hádam pokračovalo, keby nevošiel do miestnosti aj pán Hiro-Sihma a neprerušil ich vášnivú debatu slušným...

,,Neruším?“

,,Rušíte!!! -  zaznelo zborovo.

,,Tak sa asi ospravedlním, a nebudem viac pokračovať v praesagiu, však?“ -  podotkol Sihma a otočil sa rázom na päte, že je na odchode.

,,Počkajte, pán Hiroshima!“ -  ozval sa Lukas.

,,Nie som Hiro-Shima, ale...“

,,Viem, pán Hiro-Sihma, ospravedlňujem sa. Len je to jednoduchšie, ak vás oslovujem priam svetovým menom, viete? Mericková mi tu vešia bulíky na nos, a ak som zaregistroval správne, tak vy máte k tomu tiež čo povedať, tak počúvam, a slečna sa prestane so mnou hádať a tiež bude počúvať, však?“ -  a pozrel sa nevrelo na Vandu.

Obaja obalený prachom histórie zmĺkli a s otvorenými ústami nasávali jak vzduch, tak Sihmovu prednášku. A tak začal.

,,Slečna Mericková ma asi nebude poznať, no jej otec je môj veľmi dobrý priateľ a ak sa nemýlim, a ja to vo zvyku nemám, aj ja som jeho priateľ až k hrobu.“

,,Za hrob sa hovorí, pán Sihma!“ - snažil sa o opravu Luk.

,,Chcete pokračovať za mňa, Lukas?“

,,Nie, prepáčte.“ - a Sihma pokračoval.

,,S vaším otcom sa poznám už nejaký ten rok, ale lepšieho človeka som nestretol! Má v sebe niečo, čo by sa dalo prirovnať k niečomu božskému, a o tom ste nemohla vedieť ani vy, slečna Vanda, lebo to mohli vedieť, iba vyvolený. Vy Lukas ste jeden z nich, len o tom ešte neviete.“

,,Vravel som vám, že ja si to prečítať môžem?“ -  pozrel s patričnou dávkou egoizmu na Vandu a neušiel mu pri tom pohľad pána Sihmu, že ho opäť prerušil.

,,A tu na zemi tomuto nechce nikto veriť, ale to je o inom, ja chcem hovoriť o vašom otcovi a o Lukasovi. Strážcovia, čo sú v meste idú po Lukasovi, a tie sny, čo mávate sú vlastne skutočnosť, len vy to beriete, ako sen.“

,,Strážcovia, o ktorých hovoríte, sú teda skutoční? Sú v mojej hlave ako sen?“ -  prerušil ho Luk otázkou.

,,Áno, o tom hovorím, lebo oni si pre ,,to“ prídu, ale ešte nevedia kde, a to je pre vás malé bezvýznamné plus, lebo máte čas reagovať a máte náskok!“

Pre ,,čo“ si prídu? A aký mám náskok? Pred čím mám ten náskok?“ - neprestal sa pýtať Luk.

Pán Sihma dopovedal, a na Lukasove otázky už nereagoval, len sa pri tom neprestal obzerať po miestnosti, v ktorej ešte stále bolo šero z rozvíreného prachu. Nič asi tak podstatné ho nezaujímalo, iba očami sledoval postupne každý regál, na ktorých boli spisy a zápisky staré aj niekoľko storočí. Sihma presne vedel čo hľadať, ale nič na čo pozrel ho nezaujalo. Až...

,,A tu to pravdepodobne máme!“

,,Čo?!?“ -  odznelo opäť zborovo, a obaja sa pohľadmi uberali smerom, ktorým sa Simha pohol veľmi opatrne, aby nezvíril prach, čo usadal tak pomaly.

,,Hľadal som presne toto!“ - podišiel ku knihe, ktorá pripomínala asi najnovšiu novelu dnešných romantičiek, a ktorá vyčnievala podozrivo z radu ležiacich a o hodne starších zväzkov. 

Na prvý pohľad to bola kniha ani nie pár rokov stará. Sihma sa natiahol na poličku, ktorá bola o čosi vyššie, ako bol on, a opatrne začal vysúvať knihu smerom k sebe. Kniha bola vysunutá už na polovicu, keď začuli zvuk otvárajúcich sa dverí s hlasným, nepríjemným vrzgotom a škrípaním. Zvuk bol tak nepríjemný, že sa Gina s jemným kňučavým piskotom stočila do klbka a schovala sa do Lukasovej mikiny. Všetci sa obzreli smerom odkiaľ vychádzal ten zvuk, a aj keď bola miestnosť, v ktorej stáli, zahalená stále usadajúcim prachom, odniekiaľ sa predieral k nim pramienok žltého svetla. Vychádzal spod regálov, čo jasne znamenalo, že dvere sú za radom regálov, pred ktorými mlčky a bez dychu stáli všetci traja.

,,Odkiaľ to všetko viete, pán Sihma?“ -  opýtala sa ako prvá Vanda.

,,Povedal mi o tej knižke váš otec, a povedal mi o tomto mieste ešte veľa zaujímavého, ale to si musím teraz overiť!“ -  odpovedal s nadšením pán Hiro-Sihma. Vanda s Lukasom zatiaľ neveriacky krútili hlavami a pomaly nasledovali jeho kroky. 

Spoločne sa zapreli do regála a odsunuli ho. Za ním sa objavili dvere, ktoré sa otvorili dokorán a svetlo z ďalšej miestnosti osvetlilo aj vchod, v ktorom teraz stáli. Ďalšia miestnosť bola akási bašta, do ktorej sa schádzalo po točitých schodoch. Zo samého dna bašty vychádzalo to tajomné žlté svetlo, no boli to len fakle s večným plameňom, ktoré svojim tlejúcim ohňom farbili všetko okolo seba na žlto. Pomalými krokmi sa posúvali dolu schodmi čo praskali, akoby sa v tú chvíľu mali prelomiť a s nimi sa celé to točiace monštrum malo zrútiť až na samé dno.

,,Pomaly, hlavne pomaly a opatrne!“ -  tichým hlasom ich Sihma upozorňoval akoby sa od hlasnejšieho rozhovoru mali tie schody zrútiť alebo niekoho mohli zobudiť. 

Faktom však ostával jeho pridusený šeptavý hlas.

,,Už sme skoro dole, opatrne!“ - opäť zdôrazňoval Sihma. 

Lukas svojim ľahkovážnym prístupom k vážnym veciam začal podupkávať, keď sa nachádzali niekde v polovici cesty ku kopule, ktorá sa im vynárala zo svetla slabo tlejúceho ohňa z fakle.

,,Opatrne, opatrne, veď tie schody sú úplne pevné a bezpečné, tak na čo toľko obáááááv!!!“ -  a s obrovským rámusom sa všetci prepadali cez prelamujúce sa prehnité schodisko niekam do neznáma čakajúc na bolestivý dopad na dno bašty.

S obrovským rachotom sa všetci traja ocitli na dne bašty a za hlasného stonania si nahmatávali končatiny, či sú v celku.

,,Arogantný idiot!“ - zaznelo z hustého kúdolu prachu.

,,Upss!“ - zasykal Lukas na dôkaz ospravedlnenia.

,,Vravela som ti, že nemám rada, ak to v mojej prítomnosti niekto povie!?!“ - odsekla Vanda.

,,To ale bola jazda, čo? A tak rýchlo som si teda nikdy nepotykal s niekým, čo má neustále hore nos, hm.“

,,Ja ho nemám hore a prestaň sa do mňa navážať ty arogantný...“ - nedopovedala.

,,Psst!“ - zavelil Sihma, ktorý už dávno pred nimi vstal, oprášil sa a po zistení, že kosti má celé, pobral sa za svetlom z fakle.

,,Poďte sa na to pozrieť a nehádajte sa už konečne!“

,,Čo ste objavili, pán Sihma?“ - prevládla zvedavosť od zlosti Vandu.

,,Len sa poďte na to sama pozrieť, tomu asi neuveríte, a vravel som, že váš otec je svätec! Všetko je tu tak, ako mi to hádam sto krát opisoval!“  -  s úžasom hľadel na presvetlenú kopulu, do ktorej sa ešte pred malou chvíľkou zrútili. 

Kopula sa rovnomerne členila v polkruhu až k samotnému stropu do jedného bodu. Nemala žiadne okná a predsa tam bolo dostatok svetla. A pri tak slabom svetle stáli v nemom úžase a dívali sa od podlahy až k vrcholu kopuly na tiahnuce sa regály plné kníh, zápisov a kroník, ktoré tam po sebe nechali pisári, či kronikári. Tak nedotknuté tu museli ležať aj niekoľko sto rokov. Bol to fascinujúci pohľad, a každý z nich si myslel, že je to objav storočia, okrem pána Hiro-Sihmu. Ten, ako mu opisoval Vandin otec Merick mal úplne inú predstavu o takom objave. Vedel totiž, že musí nájsť medzi toľkými knihami tú, ktorá má určité poslanie. Očami priam hltal každučkú knihu a hľadal práve tú, čo mala zmeniť niečo, čo nevedel pochopiť ani on. To tajomstvo totiž Merick Sihmovi neprezradil, a k tomu aby sa to dozvedel potreboval Lukasa a na podiv aj tých strážcov. Vanda medzitým vytiahla jednu z kníh a opatrne zalistovala.

,,Bože, veď tento zápis sa eviduje ešte z roku 1692!!!“ -  zajasala a neprestala listovať v tomto historickom poklade, ktorý práve držala v rukách. 

Lukas sa vybral opačným smerom a tiež vybral jeden zväzok z náprotivnej police. Sfúkol z knihy asi storočný prach a otvoril prvé strany. Bola to kronika jeho rodného mesta Burgas, ktorú ako mestský pisár zaznamenával nejaký Valentine v roku 1708.

,,Pozrite sa, mám v ruke kroniku mesta a pravdepodobne ju písal nejaký môj predok, tiež sa volal Valentine!“ -  zajasal Lukas.

,,Presne tak, bol to totiž tvoj pra, pra, pradedo, a bol to kronikár mesta, takže v ruke držíš teraz svoju minulosť!“ -  ozval sa Sihma, ale pohľad mal zblúdilý stále medzi policami.

,,Takže môj rodokmeň je o pisároch, kronikách a knižnici, hm, nič slávne, čo?“ - zas tá jeho štipka egoizmu.

,,Ty nemáš ani potuchy, čo to všetko znamená a už si to ukončil, ako nezáživnú minulosť tvojho rodu! Toto nie je len o mestskej kronike Burgas a o pisárovi, je to o tajomstve, ktoré sa tu snažíme vyriešiť vďaka tvojmu rodu! Ale ako sledujem, ty do toho kruhu vôbec nezapadáš alebo lepšie povedané, nepatríš! Ty si len jeden egoista z Bulharska, o ktorom ak sa nehovorí, tak je to pre neho nepodstatné. Neviem, akú úlohu v tomto zohrávaš, lebo ty si len obyčajný...“

,,Nemáte pravdu, slečna Vanda.“ - skočil jej do reči Sihma a pokračoval.

,,On je jeden z tých, ktorý majú schopnosť vyriešiť to, pre čo sme tu prišli a čo chcú aj strážcovia. Začína mi to celé zapadať pomaly do seba. Lukas je totiž VYVOLENÝ !“ - zdôraznil jeho meno tak, aby tomu rozumela a už Lukasa nespochybňovala, aj keď bol Luk taký, aký bol.

,,Pán Sihma, vy viete toľko o tomto tajomstve, že sa mi zdá akoby ste boli aj vy jej súčasťou, nechcete mi o tom povedať všetko, čo viete? Do mojej knižnice ste chodili asi rok, ale ani raz ste si žiadnu knihu nevypožičal, len ste prišiel, poprevracal pár stránok nejakých kníh a zas ste odišiel. Stále dookola to isté, žiadna kniha, len pár nepodstatných kníh vo vašich rukách a už ste sa poberali preč! Prečo? A za druhé, viete o mne toľko, že ani ja o sebe toľko toho neviem! Ovládate moju minulosť, môj rodokmeň akoby ste ich niekedy študoval do najmenších detailov, a to nehovorím už o tom, že viete o mojich priateľoch! A za tretie, ako sa odtiaľ...“

To už Lukas nestihol dopovedať, lebo sa Gina začala škriabať von spod jeho mikiny. Lukas si ju chcel prichytiť, ale akoby nepoznal Ginu, tá sa šikovne zvrtla cez jeho plece a preskočila na najbližšiu policu. Po jej nosnej priečke sa šikovne zošuchla až na podlahu a zamierila svojim vlnitým skackaním kdesi do tmy, pod regále.

,,Dostaneme!?“ - dokončil Lukas.

,,Gina, nerob mi to znovu, kde si? Gina!“

,,To neviem, a na vaše otázky nebudem teraz odpovedať. A ako sa dostaneme von, tiež neviem, lebo ako je vám známe, o schody ste sa nám postarali práve vy, a pán Merick sa nezmienil o nejakom inom východe, takže sa budeme musieť nejak vyšplhať späť odkiaľ sme prišli!“ - dodal Hiro-Sihma.

,, No to je skvelé!“ - ozvala sa Vanda. 

,,Pre arogantného egoistu tu asi aj ostaneme trčať, pokiaľ nás tu niekto nenájde! Hlavná vec, že sa stará o nejakú krysu!“

,,To nie je krysa, ale fretka a je veľmi múdra na rozdiel od teba!“ - bránil sa Lukas.

,,A ako môže byť múdra, keď ju stále len hľadáš, lebo ti utečie?“

,,Povedal mi to Andrej!“ - nedal sa Luk.

,,Tak Andrej, hej? Tak to je skvelé! Mám doma korytnačku, a tiež je múdra, uveríš mi!?!“ - Vandy sa začala zmocňovať panika.

,,Ticho!“ - zavelil Luk a snažil sa načúvať.

,,Gina! Gina!“ -  volal jej meno.

,,Gina, tak tu si! Ty lapajka, nesmieš mi stále tak utekať, nemám čas sa s tebou hrať na skrývačku, rozumieš?“ - a podišiel k oddelenému regálu, ktorý akoby nepatril k celej tejto komplexnej stavbe políc. 

Akoby tam ani nemali byť a boli tam len náhodou prisunuté. Gina sa obtáčala okolo jednej, samostatne stojacej knihy a svojim kňučaním sa snažila dať Lukasovi najavo, aby zdvihol práve tú knihu.

,,Čo si to našla? Knihu? Ukáž čo to tu máš, Gina.“ 

A z police vybral starú knihu, ktorá bola precízne ručne viazaná, a na ktorú akoby sa ešte ani čas nepodpísal. Bolo na nej napísané ,,PRAESAGIUM.“ Pod slovom sa na prednej strane nachádzala akási vlisovaná prázdna forma, do ktorej malo čosi zapadať. Lukas to povedal dostatočne nahlas a pán Sihma od prekvapenia až skríkol, keď to začul.

,,Bože! To je ona! To je kniha, čo hľadáme, to je Praesagium!“ - jasal Sihma, ako malý chlapec.

,,Túto knihu? Veď je tu omnoho viac starších exemplárov, ako je tento.“ - pozrel sa Luk na Sihmu.

,,Stále budem tvrdiť, že tento tupec nemá nič spoločné s vyvolenými!“ - dodala Vanda a obaja sa ponáhľali k Lukasovi.

,,PRAESAGIUM!“ - zažiarili oči pánu Hiro-Sihmovi pri pohľade na knihu. Vanda sa už len usmievala a nikto už nič nepovedal. Všetci traja sa prekvapene dívali na nález, ktorý im našla Gina...

V tom čase...

Ťažká brána knižnice sa s rachotom zabuchla. Andrej zbehol dolu schodmi a za poklusu skočil na svoj historický bicykel, ktorý mal opretý o mladú brezu. Ponáhľal sa späť do mesta na stretnutie so svojou bývalou spolužiačkou Terezou Pointrovou. Andrej Makoviec nebol nikdy tak všímavý, ako Lukas, takže záhradu preletel bez záujmu povšimnutia jej neudržiavaného stavu. Ak by sa rukou neobtrel kríku divých ruží a neporanil sa, ani by nezbadal, že v tak krásnej záhrade vôbec rastie ružový ker. Iba hlasno zastonal od bolesti a hneď na to odbáčal na hlavnú ulicu.

,,Dúfam, že mi na Ginu dá pozor! Hm, to skôr Gina bude dávať pozor na neho.“ - hovoril si Andrej v duchu a myšlienkami prešiel na stretnutie s Terezou, ktorú ešte ako spolužiak stále obdivoval. 

Hanbil sa však za to, že ani jedným, jediným slovom jej nepovedal, čo k nej cítil. S pravidelným vŕzganím v pedáloch sa hnal dolu ulicou. Z chodníka na cestu a z cesty na chodník, ako mu to najlepšie vyhovovalo kľučkoval po celej hlavnej ulici. Mohlo sa zdať, že mu jeho história na ktorej sa viezol po starom otcovi, a ktorej sa asi neprávom nadávalo bicykel, nevydrží, že sa rozpadne.

,,Už iba dve ulice a som na mieste. Už iba zákruta. Áno, už vidím kaviareň Carpathia.“ - vravel si nahlas Andrej pri prechádzaní poslednou zákrutou, keď do neho zboku z nenazdania vrazil čierny Ford. 

Andrej preletel cez prednú kapotu auta a v kotrmelcoch mu v hlave blyslo iba: 

,,Aký je toto smiešny koniec!“ - pohľad na kopec šrotu, ktorému sa pred tým nadávalo bicykel, si okoloidúci mysleli, že je po Andrejovi.

Ku podivu všetkých sa zodvihol zo zeme, oprášil sa a s nadávkami, ktoré mal vo svojom slovníku, sa blížil k čiernemu autu s tmavými sklami.

,,Ty imbecil! Tebe dali vodičák? Vylez z tej haraburdy nech vidím idiota, čo nepozná pravidlá! Vylez!“ -  kričal Andrej a v tom sa stiahlo okno na vodičovej strane.

Za volantom sedel čudný chlap, ktorý sa až priveľmi podobal opisu z dnešných novín. Z pohľadu jeho očí vyžarovala divná, neopísateľná sila.

,,Oou, že ja musím natrafiť stále na nejaký problém!“ -  povedal si Andrej a z gestom zdvihnutých rúk, akože sa nič vážne sa nestalo, sa otočil a svižným krokom sa začal od auta a od čudného neznámeho vzďaľovať. 

A veď sa ani nič vážne nestalo, malá odrenina na lakti a z bicykla šrot, ktorý bol šrotom už dávno pred tým. Prebehol cez cestu na druhú stranu a pred Carpathiou videl stepovať Terezu. Pravdepodobne mešká a ona na neho už hodnú chvíľu čaká.

,,Ahoj, Teza.“ - pozdravil ju Andrej tak, ako ju kedysi všetci v škole volali.

,,Ahoj, nič sa ti nestalo? Všetko som videla, lebo som tu už o hodnú chvíľu skôr!“

,,Nie, nič mi nie je, som v poriadku. Ten bicykel bol aj tak šrot.“ - a vyladil iba falošný úsmev.

,,Ideme si sadnúť do vnútra?“ - opýtala sa.

,,Áno, samozrejme. Som len zvedavý, prečo si tak naliehala? Z tvojho hlasu som vycítil obavu." ,

,Vo vnútri ti to všetko vysvetlím.“ - dodala a chytila Andreja za ruku. 

Obaja vošli do Carpathie a usadili sa pri okne s výhľadom na ulicu. Objednali si kávu a pri strete ich pohľadov, sa na seba pousmiali.

,,Ešte stále tam to auto stojí. Ty ich poznáš?“ - opýtala sa Tereza.

,,Nie, ale sú mi akýsi povedomý, boli tak čudne oblečený a ten za volantom mal taký divný, nepríčetný či zblúdilý pohľad v očiach, až mi prešiel mráz po chrbte. Ozaj, čítala si dnešné noviny? Píšu tam o divných chlapíkoch, čo sa týmto podobajú, a to nehovorím o tom, že ich nevedeli opísať, lebo fakt vyzerajú divne? Ale pre toto sme sa asi nestretli však? Prepáč, odbočil som.“

,,To nevadí. Dnes som sa k tlači ešte nedostala, stále mi totiž leží v hlave čosi, s čím by si mi mohol pomôcť.“

,,A čo by to malo byť? Keď budem vedieť, tak je to pre mňa samozrejmosť.“ - elegantne odvetil Andrej aj keď to nebolo jeho štýlom.

,,Vieš, je mi to strašne trápne, ale aby som nechodila ako okolo horúcej kaše, tak sa ťa hneď spýtam. Kde máš Ginu? Stále ju nosíš skoro všade so sebou a dnes si sám?“

,,Nechal som ju u Lukasa v jeho knižnici, prečo sa na ňu pýtaš? Myslel som, že ti Gina vadí!“

,,Nejde ani tak o Ginu, ako o jej klietku. Pamätáš sa na ten zvláštny krúžok, čo som ti dala pre ňu a ty si to pripol do vnútra klietky Gine, aby sa mohla na tom točiť?“ - Tereze žiarili oči, keď kládla Andrejovi otázky. 

Nechcela sa ho dotknúť tým, že si ten krúžok, alebo čo to je, bude pýtať od neho späť.

,,Jasné, pamätám. Veď je stále v klietke a veľmi si ho obľúbila, nikde inde sa v klietke nezdržuje, iba na tom podivnom krúžku. A čo s ním je? Prečo sa na ten krúžok vypytuješ takou okľukou?“ -  sledoval ju s nesmiernym záujmom Andrej.

,,OK! Potrebujem ho späť a nevedela som, ako ti to mám povedať, že ho potrebujem! Potrebujem ho veľmi, ale veľmi súrne, rozumieš?“

,,Nie.“ - odznelo nechápavo z jeho úst.

,,Bože, musím ten krúžok vrátiť tam, kde patrí, len mi ho musíš vrátiť, prosím!“ - a zagúľala tými hnedými očiskami na Andreja, až sa mu v tej chvíli zatočila hlava.

Mohol by niekto takúto, pre neho nepodstatnú vec, odmietnuť vrátiť týmto nádherným očiskám? Nemohol. A ani Andrej jej nemohol povedať nie. Veď kúpi nejakú náhradu Gine do klietky, jej to bude predsa jedno.

,,V poriadku, večer idem pre Ginu, tak ti to vrátim, spokojná?“

,,Nie! Nie večer, ale hneď!“ - odznelo priam rozkazovačne, až sa Andrej naľakal.

,,Ukľudni sa! Veď som až toľko hádam nepovedal, nie? Pôjdem pre ten krúžok aj hneď, len ma takýmto svojim výstupom uchráň!“ - Andrej bol odhodlaný dnes niečo povedať, ale keď bol svedkom Terezinho výstupu, stiahol svoju tak dlho pripravovanú lichôtku na jej ženstvo a jeho sympatie.

,,Tak teda ideme?“ - naliehala, a toto sa už Andrejovi prestalo páčiť.

,,Tak poďme, keď už inak nedáš?!“ - povedal, a s nevôľou sa postavil od nedopitej kávy.

,,Vďaka, vďaka ti Andrej!“ - zašepkala mu ticho do ucha.

,,Hm, prečo tam ten čierny Ford stále stojí?“ - kládol si v duchu otázku, keď vychádzali z Carpathie. Bol to hodný kus cesty k Lukasovej knižnici, tak sa vybrali smerom nižšie po ulici na mestskú dopravu. 

Andrej sa ako na povel otočil spolu s Terezou, a zbadali, že sa čierne auto pomaly pohlo ich smerom. Dalo by sa tvrdiť, že ich začalo prenasledovať.

,,Oni nás sledujú?“ - opýtala sa nechápavo Tereza.

,,Neviem, vyzerá to tak, že som im asi poškriabal blatník na aute, a teraz budú chcieť nahradiť škodu! Ale ja ich vieš čo môžem? Mal som prednosť, veď aj ty si to videla, môžeš mi to dosvedčiť, nie?“ - a otočil sa na Terezu, od ktorej čakal kladnú odpoveď.

,,Vieš, čo? Neviem, čo máte spoločné, ale mňa by si do toho ťahať nemal. Vráť mi to, o čo som ťa žiadala, a s tou nehodou si to vyrieš sám, dobre?“ - Andrejovi padla sánka! 

Toto fakt od nej nečakal, a už vôbec ničomu nerozumel! Všetko o čom sa dnes rozprával s Terezou, bolo nanajvýš divné. Rozhodol sa, že sa už na nič nebude pýtať. Vráti jej krúžok a tým ukončí svoje snenie o Andrejovi a Tereze.

,,Andrej, oni zrýchľujú! Mali by sme si švihnúť, nech chcú od nás čokoľvek, mali by sme sa ich striasť. Nevieme predsa, čo môžu mať v úmysle, nie?“

,,Máš pravdu! Tak poď, poď, poď!!!“ - zmenil postoj k danej situácii, a začal ju tlačiť do vedľajšej uličky. 

Bola to vlastne skratka k najbližšej zastávke. Obaja sa rázom rozbehli a Andrej ju len pobádal k rýchlejšiemu behu. Pred nimi sa objavil nízky plot.

,,Čo teraz?“ - spanikárila Tereza.

,,Čo by bolo, skáč!“ - tlačil ju cez plot Andrej.

,,Ale veď to nemôžeme!“

,,Skáč!!!“ - kričal na ňu a sám ten plot preskočil. 

Otočil sa a videl ako čierne auto šliaplo na brzdu.

,,Ha, slepá ulica, čo? S tým si asi nerátal, ty pako, čo?“ -  pomyslel si s istou dávkou irónie Andrej. 

Zaradenie spiatočky cez zuby prevodovky doľahlo až do jeho uší. Opäť si neodpustil miernu ironickú poznámku sám pre seba: 

,, Zuby máte všetky porátané, môžete pokračovať!“

Z druhej strany ulice im to bude o čosi dlhšie trvať, takže majú náskok. Tereza sa dvíhala nemotorne zo zeme. Andrej pozrel na svoje hodinky a konštatoval.

,,Ak pôjde autobus na čas, tak nás dostanú! A ako ho poznám, tento pôjde skôr! Bež, Teza, bež!!!“ -  kričal čoraz nástojčivejšie Andrej. 

Ešte pár metrov a budú na mieste.

,,Vidím ho! Bež! Nesmie nám ujsť! Bež!“ - teraz už obaja bežali o zlom krky, aby dostihli prichádzajúci autobus. 

Andrej mal správny predpoklad o tomto spoji, šiel skôr, čo im vlastne vyhovovalo. Dobehli v poslednej chvíli, keď sa so zvonením dvere automaticky zatvárali. Ani jeden z nich si nevšímali nechápavé pohľady cestujúcich, len sa snažili vydýchať sa. Usadili sa v zadnej časti a sledovali cestu za autobusom, na ktorej by sa mal objaviť čierny Ford. Ale nič nezbadali, žiadne auto ani čudných prenasledovateľov. Autobus odbočil na križovatke v pravo a Andrej sa ešte raz uistil pohľadom za seba, že sa ich striasli. Potom už len sedeli a naberali čo najviac kyslíku do pľúc...

V tom čase...

V starej knižnici, ktorú sa im podarilo náhodou nájsť, blikal slabý plamienok večného ohňa. Tváre prítomných boli zafarbené do zlatista, ako pri zapadajúcom slnku na pláži. A možno sa niekto z nich aj pohrával myšlienkou pláže so zapadajúcim slnkom, no v realite stáli oproti sebe a pozerali jeden druhému do očí. V tichosti hľadeli aj na nález a každý z nich si tento poklad vykresľoval po svojom. No iba Sihma vedel, čo práve drží Lukas v ruke. Iba jemu bolo dopriate to akési polovičné tajomstvo tejto knihy. Iba on dostal do daru vedomosť od Mericka ako určitú časť indícií, ktoré mal vyriešiť. Oči im žiarili od prekvapenia. Nebiť Giny, ktohovie ako dlho by tam takto mlčky stáli. Tá sa ozvala ako prvá s tým svojim skučavým piskotom až sa všetci obzreli na policu jej smerom.

,,Gina, ty si poklad! A teraz určite čakáš pochvalné ískanie, však? Poď sem ty malá lapajka.“ - a Lukas si ju zobral do náručia, pri tom jej jemne ískal kožúšok. 

Gina pri tom vydávala čudný zvuk blaha, čo sa evidentne podobalo pradeniu mačky. Bolo jej to určite príjemne, lebo sa stočila do klbka a svojim chrapkaním to patrične dávala najavo.

,,A čo teraz ďalej?“ - zaznela otázka od Vandy.

,,Teraz? Teraz sa tu asi lepšie poobzeráme a zistíme, či tu nie je iný východ.“ - odvetil Lukas.

,,Nie je, zbytočne sa budeme usilovať hľadaním, lebo Merick by mi to hádam povedal, keď mi opisoval toto miesto, nemyslíte?“ - skepticky doplnil rozhovor

Hiro-Sihma, na ktorého sa to vôbec nehodilo. Veď to bol človek, ktorý mal na všetko odpoveď.

,,Môj otec bol stále malý tajnostkár, takže za predpokladu, že je tomu aj teraz, tak tu určite bude ďalšia tajná miestnosť, či chodba, takže asi po prvý krát sa prikláňam s názorom na stranu Luka.“ - pridala sa Vanda.

,,V poriadku, poďme! Ale bol by som rád, keby ste mi povedali kade, lebo okrem jednej knižnice, v ktorej sa nachádzame, a ktorá je ako prevrátený hrniec, a jedného vchodu cez ktorý sme tu prišli, nevidím nič ako inú miestnosť či chodbu!?“

,,Ja neviem, hm, snáď aby sme skúsili s tými knihami hýbať, ako to robil pán Sihma?“ - odpovedala neisto.

,,To by sme tu strávili asi zvyšok života poťahovaním kníh, ha-ha, toľko ich tu je!“ - odvetil Lukas so smiechom a pri tom neprestal ískať Ginu.

,,Ja sa normálne nechápem! Aspoň raz som stála na tvojej strane a aj to urobím týmto chybu, lebo tebe nie je nič dobré, čo poviem!“ - odsekla sebakriticky Vanda.

,,Už ste zas v sebe? Prestaňte a radšej sa tu poobzerajte po prievane, či nezacítite aspoň malý závan, a to by znamenalo, že tu chodba je, tak pustíme sa do hľadania a prestaneme s hádkami, súhlasíte?“ - ohúril sa na oboch Hiro-Sihma.

,,Hm, no jasné!“  -  potvrdil jeho návrh Lukas. 

Vanda len prikývla a vydala sa opačným smerom od Lukasa. Všetci sa snažili nájsť čo i len škáročku, čo by mohli spojiť s nejakou chodbou, keďže sa späť po schodoch už nemohli vrátiť. Lukas šiel spolu so Sihmom.

,,Počuj, Luk, pokiaľ viem, ty si práve v práci a je tam hore aj tvoj šéf, však?“

,,No a?“

,,Nebude ťa náhodou hľadať? To by sme mali o mnoho lepšiu vyhliadku sa odtiaľ dostať von. Vieš, že nemáme veľa času, kým ťa tí strážcovia nájdu.“

,,No to je pravda, ale ako poznám pána Vung-Leea, ten sa teraz prehrabáva v archíve dokumentácií, a ničím sa nedá vyrušiť.“ - dodal Lukas.

,,To je možno pravda, ale viem, že tam po mne prišlo ešte asi jedenásť ďalších ľudí, a keď nie si pri stolíku a nezapíšeš si ich vypožičané knihy, tak toto už riaditeľ nenechá nepovšimnuté, či hej?“

,,Možno sa nájde niekto, kto mu pôjde zaklopať na dvere, ale zistil som, že ak tam nie som, tak si to zapíšu oni sami, taká je vlastne tichá dohoda medzi nami, musíme si predsa dôverovať.“

,,Teraz sa ti tá dôvera asi nevyplatila.“ - odsekol bez nádeje Sihma a ďalej sa venoval hľadaním cesty z knižnice.

,,Ja sa na to môžem, toto, no veď viete čo! Hľadáme tu v guľatej miestnosti roh! To nemá žiaden význam, musíme na to ísť úplne z iného konca!“

,,A z ktorého?“ - opýtal sa prekvapene Lukas s nádejou nového nápadu.

,,Z toho najjednoduchšieho! Ideme prevracať tie knihy a hotovo!“ - rozčúlene odvetila Vanda a hneď sa aj chopila prvej knihy a chcela ju potiahnuť tak, ako to urobil ešte v knižnici Hiro-Sihma.

,,Aha, napríklad táto je o čosi vysunutejšia, možno práve táto je zámkom k nejakým dverám!“ -  a natiahla sa za knihou, ktorá vyčnievala z celého radu. 

"Nič. Možno táto?“ - zúfalo sa snažila prevracať vyčnievajúce knihy z police akoby práve tá mala byť tým kľúčom.

,,Možno by sme mali aj ostatné poprevracať, lebo ich nie je až tak veľa, možno má Vanda pravdu!“ -  podotkol Hiro-Sihma a začal na náprotivnej strane tiež tie knihy prevracať. Lukas so záujmom sledoval ich netradičnú činnosť, pri ktorej sa im podarilo prevrátiť už skoro všetky vyčnievajúce knihy a len v tichosti utrúsil poznámku.

,,A možno netreba tie knihy prevracať, ale len tak si dupnúť, čo vy na to?“ - dodal Lukas a ako aj pred tým na schodoch, tak aj teraz začal podupkávať jednou nohou o podlahu.

Gina vystrčila hlavu spod mikiny a hlasno zaskučala, akoby cítila blížiace sa nebezpečenstvo. Lukas neprestal dupať a oni neprestávali váľať knihy na policiach. Netrvalo dlho a Lukas pocítil zmenu v tom jeho dupkaní. Menil sa zvuk. Bol viac a viac dutým. Ani si neuvedomil, že stojí skoro v strede kopuly, keď sa zrazu podlaha s nepríjemným kvílením pohla. Lukas vyľakane odskočil na stranu a na zemi sa za ním pomaly vytváral akýsi vejárovitý otvor, ktorý sa neprestal zväčšovať.

,,Upss!“ - vyšlo z Lukasa to nepríjemné slovko pre Vandu.

,,Vravela som ti!!!“

,,Viem, viem, už sa to nastane! Viem, že takto nemám hovoriť v tvojej prítomnosti, no ako vidíš, tento krát by si mi to mohla zhltnúť, už druhý krát sa mi to podarilo!“  - pousmial sa na Vandu a pri tom neprestal sledovať otvárajúci sa vejár. 

Sledovali ho aj ostatní a Hiro-Sihma si tiež neodpustil to nepreslávené Lukasové: 

,,Upss!“

„Tak toto asi nedopadne dobre!“

,,Tak už aj vy, pán Sihma?!?“- zrevala na neho a snažila sa pri tom pozrieť smerom, ktorým sa obaja s vyvalenými očami už hodnú chvíľu dívali. 

Z Vandy, ani nevedela ako, vyšlo: 

"Upss!“

Vejárovitý otvor v podlahe sa otváral s prenikavým kvílením až k okraju kruhovej miestnosti. V nej už všetci celkom zreteľne videli, či skôr nevideli žiadne schody ani inú naklonenú rovinu, po ktorej by niekam bezpečne zišli. Videli len tmavú priepasť z ktorej sa valil neznesiteľný zápach. Priepasť bola ako studňa. Bez schodov a bez zábradlia. Na úplnom kraji priepasti, ktorá sa neprestala zväčšovať, stáli všetci už na špičkách. Lukas si neodpustil ešte poslednú netaktnú poznámku.

,,Tak toto bude poriadne boliéééť!“ -  a ako na povel, všetci sa naraz zrútili do tmy, kde nebolo vidieť ani samotné dno...

V tom čase...

Autobus zastavil na zastávke, kde každé ráno vystupuje Lukas Valentine. Dvere na autobuse sa zatvorili a pred Andrejom a Terezou sa naskytol pohľad priamo na starú, časom nahlodanú budovu knižnice, kde Lukas pracoval. Obaja prebehli krížom cez cestu. Bránička do záhrady bola dokorán otvorená, a keď vošli do vnútra Andrej prudko strhol Terezu za ruku do podrepu.

,,Pozor, Teza! Do čerta, tam sú tí dvaja! Stoja rovno pred bránou knižnice!“

,,Ako vedeli, že máme namierené práve sem?“ - opýtala sa Tereza.

,,To neviem, ale do vnútra sa cez hlavný vchod teraz asi nedostaneme.“ - povedal Andrej a snažil sa prikrčený ťahať Terezu popri živom plote za knižnicu. 

Keď boli z ich dohľadu, vzpriamili sa a svižným krokom sa dostali k zadnému východu knižnice. Nikto pred tým si zadný vchod nemohol všimnúť, a určite o tom aj málo kto vedel, lebo bránička bola zarastená taktiež živým plotom a za ňou sa nachádzal aj východ, ktorý bol zarastený prekrásnou symetriou brečtana popínavého. Za tie roky, čo sa vchod nepoužíval si brečtan vytvoril z dverí svoju obeť. Nie nadarmo sa mu hovorí aj jedovatý, lebo svojou rýchlosťou rastu zadusí všetky iné rastliny a jeho zelené listy pokryjú všetko na okolo. Preskočili tú zelenú nádheru a pristúpili k dverám, na ktorých nebolo vidieť ani kľučky. Popri stene sa Andrej vrátil a vykukol spoza rohu na hlavný vchod, či tam ešte stále stoja ich prenasledovatelia. Stáli tam, a obzerali sa dookola, akoby vyčkávali práve na ich príchod. Vrátil sa k Tereze a spustil salvu otázok.

,,Teza, budeš mi musieť niečo riadne povysvetľovať, lebo neverím, že sa budú títo chlapíci plahočiť za mnou cez celé mesto len pre trochu poškriabané auto! Neviem si vysvetliť správanie, akým si ma prekvapila v Carpathii, a nie je mi jasné, čo je také vzácne na tom kolotoči v Gininej klietke, že tak nástojíš o jeho vrátenie.“

,,Dobre teda, poviem ti všetko o tom, ale musíš mi sľúbiť, že si to necháš pre seba, súhlas?“

,,Jasan, čakám.“ - povedal Andrej svojim typickým súhlasom.

,,Pamätáš si zo školy Vandu Merickovú z vedľajšej triedy?“

,,Mericková, Mericková, hm, nebola to tá hore nos, čo mala každý deň zapletené vlasy v cope?“

,,Presne tá!“

,,Predstav si, že dnes prišla jedna Mericková do knižnice, hm, a ja že odkiaľ ju poznám!“ - dodal a Tereza pokračovala.

,,No, a jej otec, pán Merick, ktorý sa asi pred rokom stratil a do dnes nikto o ňom nič nevie, nás vždy spolu s Vandou brával na tú starú zrúcaninu za mestom a tam nám rozprával historky o meste, hrade a aj o tejto knižnici, že existuje tajné miesto v nej, a že je tam aj nejaká zvláštna kniha. Nepamätám sa, ako sa volala, ale kniha tvorila jeden celok z dvoch častí, ktoré neboli údajne nikdy spojené. Z knihy a pentagramu. Vravel nám o nej tie najpodivnejšie príbehy, o jej magickej moci a my sme len počúvali a predstavovali si, ako by sme využívali schopnosti tej knihy. On bol dobrý rozprávač a my sme boli dobré poslucháčky. Keď sme prišli na strednú, na všetko o knihe sa zabudlo. Jedného dňa ma zastavil pred školou pán Merick a podal mi do ruky podivný krúžok na koženom remienku. Potom mi povedal, aby som to nosila a nikomu to nedávala, že sa raz asi pre neho vráti. Na otázku, prečo to nedá Vande, povedal, že to musí mať osoba nie z rodiny. Nič viac, nič menej. Ja som na ten krúžok skoro zabudla, keď som ho dala tebe, lebo mne na krku zavadzal a Gine bol určite užitočnejší.“

,,Teraz ti už nebude zavadzať na krku? A ja tupec som si myslel, že si to dala mne, ako, hm...“

,,Ako čo? Čo si si myslel?“

,,Nič, nič, pokračuj.“ - pobádal ju Andrej.

,,Doma som surfovala po internete, keď mi prišiel mail od cudzieho odosielateľa. No, nebol až tak cudzí, lebo to bol sám pán Merick.“

,,Neverím! Rodine sa neozýval skoro celý rok a tebe napíše mail?“

,,Presne! A aby som ukončila túto záhadu, tak ti už poviem len toľko, že mi písal, v akom nebezpečenstve je Vanda a aj nejaký Lukas. Ja ho síce nepoznám osobne, ale ako viem, krúžok, či kolotoč, nazvime to ako chceš, je práve u neho v tejto knižnici.“

,,A kde je teraz pán Merick?“ - prerušil ju Andrej.

,,To mi nenapísal. Potom mi ešte pripomenul tú historku o knihe, ktorá je vraj pravdivá, a naliehal, aby som dávala pozor na ten jeho prívesok, akoby to bol môj život. Mám sa spojiť s Vandou a nejakým Hiro-Shimom, ktorý sa o všetko postará, ale ja vôbec netuším, kto to je a kde ho hľadať?“

,,Hiro-Sihma, nie Hiro-Shima! Toho poznám, stál som v hale s Lukom, keď tam vošiel a Luk si z neho trochu uťahoval, takže Hiro-Sihma.“

,,Ako chceš, Hiro-Sihma. Na dôkaz pravdivosti mi na konci mailu poslal ešte PS: ,,vos mea affluens“, to znamená ,,vy moje bohyne“ , a toto povedal vždy, keď skončil s tými svojimi historkami a my sme sa museli poberať domov. Nikto tieto slová nepoznal, ani nepoužíval, preto viem, že písal Merick, a o knihe a pentagrame neklamal!“

,,Wau! No teda!“ - ostal Andrej ako obarený.

,,Teraz je mi všetko už jasnejšie. A ak by som ťa mal opraviť, tak tie dve gorily nehľadajú mňa, ale teba a ten prívesok či pentagram!“

,,Čo budeme robiť, keď sa do knižnice nevieme dostať?“  - spýtala sa zúfalým hlasom a Andrej na to odhrnul bohatý zväzok brečtanu stranou.

,,No predsa ideme pre ten pentagram k Lukasovi do knižnice, čo si si myslela?“

,,A ako chceš otvoriť starú zhrdzavenú bránu a to ešte aj bez kľúča?“

,,Poďakujme sa teraz Švajčiarom, ha, ha.“ - a s dávkou egocentrizmu vytiahol z vrecka svojich nohavíc švajčiarsky nožík na prežitie. 

Tereza sa iba pousmiala a on sa pustil do otvárania starého, zahrdzaveného zámku. Po chvíli bolo počuť najprv slabé cvaknutie, no o čosi neskôr zámok cvakol tak hlasno, že sa Andrej poobzeral, či ten zvuk neupútal pozornosť okolia. S námahou sa zaprel do brány, ktorá na koniec povolila a otvorila sa. Obaja sa pretiahli cez úzky priechod dverí. Zahalila ich tma, keďže sa nachádzali niekde v podzemnej chodbe knižnice.

,,Andrej!“- zašepkala Tereza.

,,Áno?“

,,Švajčiarsku baterku asi nemáš pri sebe ako ten ich nožík, však?“

,,Nie, nemám, ale tento krát sa môžeme poďakovať Edisonovi!“

,,Kto je Edison?“ - pýtala sa šepotom a v tom sa rozsvietila celá dlhá chodba v pivnici, keď Andrej našiel prepínač svetla.

,,Ha...ha...ha...veľmi smiešne!“

,,No, no, snáď sme sa nedotkli jej veličenstva!“ - snažil sa zavtipkovať na adresu Terezy. 

Chodba sa delila na dve ústia a Andrej sa zatváril zamyslene.

,,Ktorou chodbou sa vydáme? - vľavo alebo vpravo?“

,,Vľavo!“- zavelila Tereza.

OK, tak ideme!“ - odvetil Andrej a na Terezino prekvapenie sa pustil pravou chodbou.

,,Ja som povedala vľavo!“ - zakričala, ale strach zo samoty v priestoroch pivnice naháňa azda každej žene strach, tak veľmi rýchlo zmenila názor a pricupkala za Andrejov chrbát.

,,Dúfam, že si spokojný!“

,,Nie som, ale za predpokladu, že všetko, čo si do teraz povedala vyšlo presne opačne, usúdil som, že v pravo bude správna cesta do knižnice.“ - povedal Andrej a neprestajne si čistil rukou tvár od pavučín, ktoré sa na neho lepili asi každým krokom. 

Labyrint chodieb nemal konca. Po chvíli sa Andrej zastavil.

,,Počula si to?“

,,Čo?“

,,Ten zvuk! Také tlmené búchanie, akoby niekto búchal päsťou do plechu!“

,,Nie!, nič som nepočula.“ - odvetila.

,,A teraz?“

,,Prestaň ma strašiť, nič tu nie je počuť, možno si to iba nahováraš, a mňa chceš iba vystrašiť, tak prestaň!“

,,A znovu! Čo si hluchá?“ - opakoval sa Andrej.

,,Áno, áno, teraz som počula! Išlo to odtiaľ!“ - potvrdila konečne Tereza. 

Andrej sa pustil smerom odkiaľ vychádzal zvuk a Tereza ho nasledovala. Po pár krokoch podišli k plechovým dverám, odkiaľ vychádzal ten buchot. A opäť! Buch, buch!

,,Je tam niekto?“- zvolal Andrej.

,,Tu sme! Pomôžte nám! Haló! Počujete nás?“ - ozvalo sa spoza hrubých plechových dverí.

,,Andrej???“ - s prekvapením sa obzrel na Terezu.

,,Na mňa sa nepozeraj, ja som ho tam nezavrela!“ - odvrkla Tereza.

,,Počkaj starec, nájdem niečo, čím by som ich vypáčil! Vydržte!“ - zakričal Andrej a snažil sa nájsť niečo, čím by sa mu podarilo ťažké plechové dvere vyhodiť z pántov. 

Chvíľu mu trvalo kým v spleti chodieb našiel pohodenú kovovú tyč a vrátil sa s ňou k dverám.

,,Keď zakričím, tak sa silno oprite do dverí, rozumieš?“

,,Rozumieme!“ - odznelo tlmene spoza dverí. 

Andrej zapáčil pod konštrukciu dverí tyč a zvolal.

,,Teraz!!!“ - zavelil a všetci sa z celej sily opreli do plechovej prekážky, ktorá ich medzi nimi delila. 

Dvere sa pod náporom prehýbali až napokon povolili a za rachotu vypadli z pántov spolu aj s nedobrovoľnými väzňami. Andrej s Terezou sledovali tri postavy premočené a riadne zafúľané, ako sa zúfalo snažia čo najrýchlejšie sa postaviť zo spadnutých dverí pokrytými vrstvou mazľavého blata. Určite im to pripadalo nanajvýš komické, lebo sa nezdržali smiechu.

,,Tak toto nie je vôbec na smiech!“ - ozvala sa zo zablateného klbka Vanda, ktorú nebolo poznať, lebo sa podobala skôr bojovníčke zo zablatenej arény wrestlingu.

,,Prepáč.“ -ospravedlnil sa Andrej.

,,Vanda, si to naozaj ty?“ - opýtala sa Tereza a pomáhala jej postaviť sa.

,,Áno, ja, ale čo tu robíš ty Teza? Nevidela som ťa od strednej a zrazu sa stretneme v nejakej chodbe pod knižnicou?“

,,To je dlhší príbeh, neskôr ti o tom poviem. Teraz som rada, že som ťa našla, lebo ti hrozí nebezpečenstvo. Mala som ťa vyhľadať.“

,,Prečo?“

,,Chce to tvoj otec, a mám vyhľadať aj nejakého Hiro-Sihmu.“

,,Môj otec? Blázniš? Veď ten sa stratil už pred rokom!“ -  zareagovala rozhorčene Vanda.

,, Viem, bude to znieť dosť divne, ale on mi poslal mail!“

,,Neverím!“

,,Tak mi ver! Vos mea affluens!“ - povedala Tereza a Vande sa v tom momente podlomili nohy.

,,Čo to znamená?“- ozval sa Lukasov hlas, ktorého tiež nebolo spod vrstvy blata poznať.

,,Starec, je to. Vy moje bohyne. Človeče s tou maskou vyzeráš celkom cool, vieš to?“

,,Ha, ha, ha...“ - zaznel lacný smiech z Lukasa.

,,Bože, tak môj otec je na žive?“ - pýtala sa Vanda trasľavým hlasom so slzami v očiach.

,,Áno, žije a písal mi, aby som nejaký pentagram strážila, ako svoj život!“

,,Pentagram?!?“ - ozval sa Hiro-Sihma tak hlasno, že sa to ozvalo ako echo po celej spleti chodieb. 

Tým obrátil na seba pozornosť a nevyhol sa Terezinej otázke.

,,A vy ste kto?“

,,Som Hiro-Sihma, priateľ pána Mericka. To on ma nasmeroval do tejto knižnice, aby som našiel praesagium.“

,,Čo to je praesagium?“ - opýtala sa.

,,Luk, ukáž jej tú knihu!“ - a otočil sa na Lukasa, ktorý spod mikiny vytiahol praesagium a podal ju Tereze.

Hneď na to vykukla z mikiny aj malá zvedavá hlava Giny.

,,Luk, čo to máš pod tou mikinou?“ - neušiel Andrejovi pohyb pod jeho mikinou.

,,To je Gina.“

,,Gina, zlatko, poď k tatkovi, mojaaa!“ - vyšlo detinsky z Andreja a zobral si Ginu od Lukasa do náručia.

,,Ty ale vyzeráš! Si také isté špinavé prasiatko, ako oni!“ -  nechtiac na seba upútal nevraživé pohľady blatom zamaskovaných bojovníkov.

,,Lukas, kámo, kde má Gina klietku?“

,,Hore v hale pod stolom, prečo?“

,,Lebo v tej klietke je pentagram, ktorý zapadne presne do tejto knihy!“ - doplnila debatu Tereza a pri tom jednou rukou akoby hladila vlisovanú dutinu, do ktorej má byť vsadený pentagram.

,,Tak poďme pre neho, vsadíme ju do knihy a budeme čakať na kúzlo, aké z tej knihy vylezie, čo vy na to?“ - ozval sa Lukas.

,,Ty si stále nič nepochopil, Luk? To nie je kniha kúziel, ale kniha poznania, vedomia, ale to je pre teba asi ťažko pochopiteľné, čo?“ - zavŕtala do neho Vanda.

,,Hore pred vchodom stoja dvaja trochu nahnevaný chlapi, čo chcú odo mňa asi náhradu, že som im poškodil auto. Takže cez hlavný vchod ísť nemôžeme. A predpokladám, že ani cestou, ktorou ste prišli sa hore nedostaneme, čo?“ - utrúsil Andrej a nazrel do vnútra temnej chodby odkiaľ pred chvíľou vyslobodil zablatených väzňov.

,,To sú určite strážcovia! A viem kadiaľ sa dostaneme do haly.“ - ozval sa Hiro-Sihma.

,,Kadiaľ?“ - zaznelo zborovo.

,,Pán Merick mi nič nepovedal o tej priepasti do ktorej sme spadli, ani že sa vykúpeme v splaškoch, ale hovoril o zadnej chodbe, ktorá sa tiahne paralelne so vstupnou halou knižnice na prízemí. Údajne je veľmi úzka a s mojím kotlíkom pochybujem, že sa do nej dostanem.“ - zapochyboval Hiro-Sihma na úkor svojho obézneho pásu a pokračoval.

,,No vy ste všetci ako špáradla, pre vás by to nemal byť problém, tak navrhujem, aby sa jeden z vás na to podujal a priniesol pentagram. Ja zatiaľ zabezpečím dopravu a ostatní tu budú čakať na toho dobrovoľníka. Potom nám už nič nebude stáť v ceste do Nepálu.“

,,Kde? Do Nepálu? Zbláznili ste sa, pán Hiro-Sihma!?!“ -  namietali zborovo ostatní a pri ich prekrikovaní to znelo, ako hukot v úli.

,,Nie, nezbláznil som sa! Všetko, čo vám tu hovorím má určitý súvis s ľudskou mysľou či jeho podvedomím. Máme knihu, dúfam, že sa dostaneme aj k pentagramu, a potom vydáme hľadať pána Mericka. Vanda, váš otec ma poprosil, aby som sa o vás a vašich priateľov postaral. Tak to tak aj urobím! Pri tom mi stále zdôrazňoval, že celok knihy s pentagramom je v rukách neprajníkov nebezpečná zbraň! Neviem síce, kde ho budeme hľadať, ale dal mi určité indície a tie budeme lúštiť až v Nepále.“

,,Ja súhlasím!“ - odvetil Lukas.

,,A mne je to jedno, aj tak som nezamestnaný a taká myšlienka výletu sa mi pozdáva.“ - pridal sa aj Andrej.

Všetci sa otočili na Terezu a čakali na jej súhlas. Tereza cítila pohľady, ktoré sa na ňu upierajú. Nakoniec prikývla aj ona na súhlas.

,,Dobre, dobre, aj tak ste vedeli, že budem súhlasiť!“ - odvrkla. 

Úsmevy na ich tvárach naštartovali začiatok dobrodružnej cesty. Bez rečí sa obrátili a vydali sa späť na rázcestie chodieb. Hiro-Sihma sa otočil a premeral si Andreja.

,,Ty si z nich asi najštíhlejší, mal by si ísť asi ty.“

,,Ja? Prečo ja, veď s tým nemám skoro nič spoločné, iba Ginu a klietku!“ - Tereza sa pozrela na neho svojim prenikavým pohľadom a Andrej bol na mäkko.

,,V poriadku, ale nezvykajte si na to!“ - dodal Andrej a pobral sa medzi spleť podporných stĺpov, za ktorými bol úzky koridor tmavej chodby. 

Keď bol Andrej z dohľadu, po chvíli zvolal.

,,Máme problém! Som síce ako špargľa, ale aj na mňa je tá chodbička priúzka!“

,,Takže sa nikam nejde?“ - utrúsil nevhodne Lukas.

,,Starec! Videl si ma, že by som sa pred niečím zastavil?“ - povedal Andrej a podvihol si Ginu do úrovne očí.

,,Gina, poklad môj, teraz to ostalo už len na tebe! Choď do haly a prines si kolotoč, rozumieš? Hala, klietka, kolotoč a späť!“ - hláskoval jej Andrej a Gina, akoby chápala, mu neprestajne olizovala tvár.

,,Bež, Gina, bež!“ - opakoval sa a pri tom ju položil na zem. 

Gina sa šikovne zvrtla a v okamihu sa stratila Andrejovi z dohľadu v tmavej chodbičke medzi radom stĺpov. V tmavom úzkom priestore sa orientovala prevažne čuchom. Po niekoľkých metroch sa dostala až k vetracej mriežke, ktorá bola v spodnej časti vylomená. Pravdepodobne ju nejaký dobrák, zo strany haly, nechtiac vykopol. Gina cez vylomenú časť prestrčila hlavu a zavetrila. Zvieratá majú v sebe zakódovaný inštinkt, ktorým sa snažia zavetriť blížiace sa nebezpečenstvo. Aj keď po hale pobehovali postavy, pravdepodobne hľadajúce neprítomného knihovníka, nevycítila z nich žiadne hroziace nebezpečenstvo. So svojim dlhým, úzkym telom sa celá prestrčila do haly a vlnitým behom sa dostala pod prvý regál s knihami. Spod regálu už bolo vidieť na Lukasov stôl aj s kartotékou. Od jej obľúbeného kolotoča v jej klietke ju delila iba šírka chodby, no znepokojovali ju stojace postavy pri stole, ktoré sa nechceli pohybovať, ako ostatné. Len tak tam stáli a Gina zaváhala. Cítila z nich podivnú energiu. Opäť zavetrila a pri tom si už volila inú trasu. Bola síce dlhšia, no bezpečnejšia. Gina sa vybrala späť k hlavnému vchodu, pri tom sa pohybovala iba pod regálmi. Na ich konci prebehla popred dvere vchodu a na to hneď pod ťažký farebný záves, ktorý okrášľoval pravú stenu knižnice. Ešte pár skokov a Gina šikovne podliezla pod Lukasov stôl a potom do klietky. Pentagram nebol pripevnený tak silno, aby ho Gina nevedela svojimi labkami vyhodiť z provizórnej tyčky. So slabým cinknutím dopadol na dno klietky. Pentagram chytila malými zúbkami a jej inštinkt napovedal určite len jedno: ,,späť k Andrejovi.“ - Vyskočila z klietky a dopadla rovno na nohu postavy, ktorá ešte pred malou chvíľkou stála nehybne pred stolom. Hneď na to pocítila silný stisk okolo jej trupu. Pustila pentagram, otočila hlavu o 180 stupňov a zahryzla sa do ruky neznámeho lovca. Zovretie povolilo a Gina dopadla rovno na štyri labky. Schytila pentagram a pustila sa krížom cez halu k vykopnutej mriežke odkiaľ prišla. Ťažký dupot za ňou ju prestal prenasledovať, ako náhle sa stratila pod prvým regálom. Potom skočila cez mriežku späť do úzkej, tmavej chodbičky, na konci ktorého videla slabé svetlo. Andrej netrpezlivo sledoval tmavý priestor, kde vypustil Ginu a čakal, kedy zazrie nejaký pohyb. Po hodnej chvíli zbadal dve malé iskričky vychádzajúce z temnoty. Bola to jeho Gina aj s pentagramom v papuľke.

,,Gina, ty si to zvládla!“ - zajasal Andrej a od ostatných bol počuť povzdych úľavy.

,,Teraz, keď už máme knihu aj pentagram, môžeme sa vydať na cestu, však pán Hiro-Sihma? Pán Hiro-Sihma! Kam sa podel?!?“ - pýtal sa Andrej a ostatní sa otáčali prekvapene na všetky strany.

,,Luk, veď stál celý čas vedľa teba! Nevšimol si si, kedy odišiel?“ - pýtali sa Lukasa, no on len pokrútil hlavou.

,,Pán Sihma!!!“ - volali. 

Hiro-Sihma sa im však neozval.

,,Tak to je skvelé! On nás zlanári do nejakého Nepálu, prinúti nás brodiť sa po krk v splaškoch, prehovorí kradnúť ako zlodejov v Lukovej knižnici a na koniec si zdrhne!“ - začala hromžiť Vanda.

,,A predpokladám, že knihu už nemáš, Teza, že?“

,,To teda nemám, fakt, je to divné, ale nemala by si robiť unáhlený záver! Pentagram máme predsa my!“ - dodala Tereza.

,,Poďme odtiaľ, pokúsime sa nájsť Hiro-Sihmu a možno potom budeme múdrejší.“ - dodala Tereza a vybrala sa smerom k východu. 

Ostatní ju nasledovali. Podišli k dverám, cez ktoré sa dostali do vnútra a po jednom vychádzali cez pootvorené dvere von. Posledný vyšiel Lukas, ktorý sa divil, prečo sa všetci zastavili. Stáli ako prikovaný a sledovali niečo na príjazdovej ceste.

,,Čo sa deje? Čo nejdete ďalej?“ - pýtal sa Lukas, ale odpoveď nedostal. 

Až keď sa odsunul bokom, došlo mu, prečo všetci tak strnulo ostali stáť. Za živým plotom na ceste stál čierny Ford, ktorý ich celý čas prenasledoval. Nikto z nich netušil o čo ide tej posádke auta a čo vlastne od nich chcú. Čierne auto s tmavými sklami, podivný chlapi, to neveštilo nič dobré. Okienko na strane vodiča sa začalo pomaly spúšťať. Z napätím sledovali, ako sa odhaľuje postava za volantom. Okno sa úplne spustilo a za volantom...

,,Hiro-Sihma!!! Vy???“- zaznelo štvorhlasne, keď videli, že za volantom čierneho auta sedí ich stratený Hiro-Sihma.

,,Hádam ste nechceli ísť do Nepálu špinavý a hlavne pešo, nie?!“ - pousmial sa Hiro-Sihma a kývnutím hlavy ich vyzval, aby si nastúpili. 

Andrej ostal stáť na mieste, a len dodal, že v knižnici ešte niečo nechal, že sa musí pre to vrátiť.

,,Andrej neblázni, sú tam predsa strážcovia! Nastúp a na klietku zabudni!“ - nabádal ho Lukas a Andrej len odvrkol.

,,To nie je o klietke! Hneď som späť!“

,,Andrej!!!“ - zbytočne kričal za nim Lukas. 

Andrej zmizol za rohom.

,,Čo teraz, pán Sihma! Veď sa ženie priamo do jamy levovej, a k tomu ste im aj šlohli auto! Toto sa im veru nebude páčiť.“

,,Andrej je tvrdohlavý, a mňa teraz napadla iba jedna myšlienka, pred ktorou ma Merick obzvlášť vystríhal!“

,,Idem za ním!“ -  v rozpakoch sa Lukas chcel rozbehnúť za Andrejom, ale Hiro-Sihma ho zastavil.

,,Poď späť do auta!“ - zavelil.

Lukas sa obzeral za utekajúcim Andrejom a na Hiro-Sihmu. Potom sa vrátil do auta, zabuchol dvere a položil otázku ktorá vŕtala asi každému v hlave.

,,Pred čím vás Merick vystríhal?“

,,Tu je kniha. Vanda, podajte mi ten pentagram.“ - Vanda sa natiahla k Hiro-Sihmovi a podala mu pentagram, ktorý držala Gina v svojej papuľke.

,,Lukas, zober knihu a vlož do nej toto.“ - podával mu knihu aj s pentagramom do rúk.

,,A čo sa bude diať? Vyletí z nej malý Budha a pôjde zachrániť Andreja?!“ - arogantne podpichol Lukas Hiro-Sihmov výklad.

,,Nie, nikto z tej knihy nevyskočí, ale je to presne to, čo nemáme urobiť! Spojiť preasagium do jedného celku! To mi Merick pripomínal toľko krát, akoby som bol vo svojom veku nejaký sklerotik. A ja viem, že inak to nejde. V opačnom prípade sa môžeme rozlúčiť s Andrejom!“

,,Tak čo sa stane???“ - pýtal sa Lukas už s patričnou dávkou obavy.

,,Neviem to presne, ale jedno je isté, že sa zmeníš! Všetko, čo si pred tým spravil a aký si bol, bude v nenávratne! Budeš iný!!!“

,,Aký iný?!“

,,Neviem, budeš iba iný!“ - dodal Hiro-Sihma a všetci pri tom sledovali s napätím Lukasa. 

Ten v jednej ruke držal knihu, v druhej pentagram. Váhal, no po chvíli začal pomalým pohybom dávať Preasagium do jedného celku. Pentagram zapadol do vlisovanej formy na lícnej strane knihy a ten sa sám otočil prvým cípom hviezdy smerujúc k názvu knihy. Všetko sa na okamžik navôkol rozžiarilo belasím svetlom vychádzajúcim zo stredu a hneď aj pominulo. Bol to iba silný záblesk. Pentagram sa stal súčasťou knihy. Teraz to bol jeden celok, pred ktorým varoval pán Merick Hiro-Sihmu. Bol to ,,PRAESAGIUM.“ Všetci v očakávaní mlčky sedeli a sledovali, čo sa s Lukasom deje. Ten sa len uprene díval ako námesačný pred seba.

,,Luk?“ 

Nič.

,,Lukas Valentine!“ - oslovil ho ako prvý Hiro-Sihma.

,,Áno, pán Hiro-Sihma?“ - odpovedal Lukas nepríčetne.

,,Čo sa zmenilo, Lukas Valentine?“ - pýtal sa Hiro-Sihma akousi oficialitou.

,,Nič podstatné, pán Hiro-Sihma!“ - odpovedal Lukas. 

Položil Preasagium na palubovku a vystúpil z auta. Nikto z nich nechápal čo spôsobilo Lukasovi Preasagium. Len s napätím sledovali jeho divné chovanie. Ten sa dostal pred auto a pokračoval popri plote k hlavnému vchodu knižnice. Pred vchodom na schodoch sa v ten čas odohrávala potýčka Andreja a dvoch strážcoch. Lukas to vedel už v aute, aj keď nevidel hlavný vchod. Jeden zo strážcov držal vo vzduchu Andreja, ktorý kričal na prichádzajúceho Lukasa.

,,Uteč Lukas a nechaj ma tak, uteč! Ja im nič nepoviem, aj tak nič neviem! Nič sa odo mňa nedozvedia, uteč!“ - zaznel Andrejov výkrik v jeho hlave. 

Toto už predsa počul! Presne zažil to, čo sa odohráva tu a teraz! V jeho snoch to zažíval každú noc!

,,Utekaj, Lukas, utekaj!!! - kričal už pridusene na neho Andrej. 

Lukas sa bez hlavo a bez rozmyslu rozbehol pomôcť priateľovi. Pohyboval sa prekvapivo ľahko, akoby nič nevážil, priam sa niesol vzduchom! Preskočil živý plot s ľahkosťou a zastavil sa až zoči-voči podivným postavám.

,,Andrej!“ - zreval Lukas, okolo ktorého sa trblietala belasá jemná hmlovina. 

Strážca pustil Andrejove bezvládne telo zo svojho zovretia na zem, až to zadunelo. Z Andreja vyšiel posledný hlások stonu, zavrel oči a prestal dýchať.

,,Chcete predsa mňa a Praesagium!“ - povedal Lukas a aj nepovedal. 

Znie to divne, ale Lukas so zvrašteným čelom s nimi komunikoval telepatiou.

,,Kde je kniha!?!“ - opýtali sa zborovo strážcovia bez známky pohybu pier.

,,V bezpečí!!!“ - odvetil im bez slov. 

Natiahol ruky pred seba, upriamil už tak nepríčetný pohľad na oboch strážcov a oni sa zdvihli zo zeme, akoby sa vznášali, akoby ich neviditeľná sila držala tesne nad zemou. Potom už len slabý belasí záblesk a strážcovia sa rozplynuli v ľahkú nahnedlú hmlovinu, ktorá sa stratila v ovzduší.

,,A toto bolo zas čo?“ -  s prekvapením sa pýtali ostatní, keď dobehli k Lukasovi a Andrejovi, ktorý ešte stále nejavil známky života.

,,Bože, Andrej! Čo sa ti stalo? Čo ti spravili?“ - kľakla si k nemu zdesená Tereza. 

Ťažké dvere na knižnici sa otvorili a z nich vyšiel riaditeľ Vung-Lee.

,,Čo sa tu, do pekla, deje!?! Lukas Valentine, dúfam, že mi to vysvetlíte!“

,,Nič pán riaditeľ, v podstate sa nič zvláštne nedeje.“ -  s nepríčetným pohľadom sa otočil na Vung-Leea.

,,A čo je tomu chlapcovi na zemi? Čo sa mu stalo?“

,,Nič, pán riaditeľ, on bude v poriadku.“

,,Akože v poriadku! Veď on nedýcha! A prečo sa na mňa pozeráte takým divným pohľadom?“ - žiadal riaditeľ vysvetlenie. 

Spoza Vandy vystúpil Hiro-Sihma a prerušil ich.

,,Ja vám to vysvetlím, pán riaditeľ. Som Hiro-Sihma a pochádzam z Číny. Venujem sa histórii, a žiaľ musím skonštatovať, že Andrej bol obeťou strážcov histórie.“

,,Dosť!“ - zakričal Vung-Lee.

,,Nemusíte mi ďalej nič vysvetľovať! Počul som o vás. Počul som aj o vašej oddanosti, o ochrane pred zlým svetom a o ochrane tajomstva chrámu v Káthmandu. Vedel som, že prídete a môj otec sa v tom nemýlil.“  -  Hiro-Sihma od prekvapenia stratil reč. 

Riaditeľ pokračoval.

,,Niet divu, že je v knižnici, ako po výbuchu. Myslel som si, že tajná kopula s unikátnymi spismi, je iba vymyslená historka.“

,,Nie, nie je! Lukas Valentine s Vandou našli miestnosť. Ja som v nej našiel knihu.“

,,Myslíte Praesagium?“ - prerušil ho Vung-Lee.

,,Áno, ale odkiaľ vy poznáte Praesagium?“

,,Od svojho otca. Ten mi o nej povedal všetko do úplného detailu. Aj to, že ju našiel akýsi Merick, ktorého teraz hľadá sekta hnedých, lebo vylúštil tajomstvo Praesagia. Aj to, že tu prídete vy, pán Hiro-Sihma, aj s vyvoleným. No, kto je vyvolený mi nepovedal. Predpokladám, že vy to už viete, poviete mi to?“

,,Samozrejme, je to Lukas Valentine, a ak mám predstaviť ostatných, tak toto je Vanda Mericková, dcéra Mericka, ktorý vylúštil tajomstvo. Toto je Tereza Pointrová, ktorá neviem z akého dôvodu musela strážiť pentagram. A ten nebožtík na zemi je ...“

,,Viem, kto to je, a nie je nebožtík!“ - prerušil ho riaditeľ.

,,Je to Andrej Makoviec, a ako vidím, nie je vám všetko jasné.“

,,Čo by sme ešte mali vedieť?“ - pýtal sa so zvedavosťou Hiro-Sihma.

,,Tak v prvom rade ak máte knihu a pentagram, nesmiete ich spojiť!!!“ - povedal.

,,Prosím???“

,,Nesmiete spojiť Praesagium do jedného celku!“

,,To asi nepôjde.“ - povedal Hiro-Sihma previnilo.

,,Pre Kristové rany! Vy ste ich už spojili, však?“

,,Áno... Vedel som, že sa to nesmie, ale následky mi neboli jasné, pokazili sme tým niečo?“

,,To, že tu teraz stojíme a rozprávame sa spolu, predpokladám, že pentagram ste vložil prvým cípom smerom k názvu!“

,,A ak som ho dal opačne?“

,,To nie je možné.“

,,Prečo?“

,,Lebo všetci žijeme. Ak by ste ho vsadili nesprávne, smerom dolu, tento dialóg by sme teraz už neviedli.“  - dodal Vung-Lee.

,,Ak by vám to nevadilo, pán Lee, ako ste to mysleli, že Andrej nie je nebožtík?“ - prerušila ich rozhovor Tereza, ktorá pri ňom kľačala so slzami v očiach.

,,Myslel som to tak, že medzi vami stojí vyvolený! Ten, kto spojil Praesagium, dostal z nej dary zeme, vzduchu, vody a ohňa. Dostal možnosť pozrieť sa sám do seba a otvoril schránky veľkodušnosti, dobroty, zdržanlivosti, láskavosti, múdrosti a v neposlednej rade aj schránku zdravia a ochrany. Vyvolený tieto cnosti neotvoril pre seba, ale pre okolitý svet! Ustúpte a nechajte Lukasa konať.“

Všetci ustúpili bez slova a Lukas podišiel k Andrejovi. Zvraštil čelo, zaostril zrak a natiahol k nemu svoju ľavú ruku. Z nej vyšiel slabý záblesk. S napätím všetci sledovali Andreja, ktorý sa po chvíľke zhlboka nadýchol. Jeho prvé slová boli:

,,Lukas, ty si neušiel, ty si ostal pri mne...“ 

Úľava, na ktorú čakali sa nevyhla slzám radosti.

,,Andrej!“ - objala ho ufňukaná Tereza.

,,To aby som sa nechal zabíjať častejšie, však Teza?“

,,Nechápem!“

Ostatní to až veľmi dobre pochopili a z chuti sa na Andrejovej myšlienke rozosmiali.

,,Pán Hiro-Sihma, podáte mi Praesagium, prosím?“ - zdvorilo sa opýtal Lukas.

,,Ó áno, a smiem vedieť, čo bude nasledovať?“

,,Samozrejme, pán Hiro-Sihma.“ - povedal Lukas a vytiahol pentagram z knihy.

,,Prvý cíp sme použili. Tu vám vraciam knihu a mne ostane pentagram.“

,,A ďalej?“

,,Noo...ide sa do Nepálu, alebo ste si to už rozmysleli, pán Hiroshima?“ - povedal s úsmevom a typickou, jemnou aroganciou opäť starý Lukas Valentine.

,,Nevolám sa Hiroshima, ale ...“

Tento krát im to všetko perfektne vyšlo. Čo ich ale čaká na ďalšej ceste za hľadaním pravdy? Budú schopní čeliť nástrahám hnedej sekty? Podarí sa im nájsť Vandinho otca? Využijú správne Praesagium? To boli otázky, ktoré si asi každý z nich kládol, keď prechádzali cez záhradu a nastupovali do ukradnutého, čierneho auta hnedých strážcov. Auto s odpichom vyrazilo vpred, a riaditeľa knižnice, ktorý odmietol ich pozvanie za hľadaním pravdy, nechali stáť pri bráničke v kúdolí prachu...

II. diel  Sila liečiť - hlava dlane

Auto sa rútilo po zaprášenej ceste smerom k domu pána Hiro-Sihmu. Jeho skromný príbytok predstavoval dom, ktorý bol obkolesený zeleňou. Pán Hiro-Sihma si dal záležať na svojich bonsajoch v európskom štýle. Boli to len borovice vysadené a spracované podľa jeho predstavy, aby to vyzeralo, akoby sme sa nachádzali niekde v jeho rodnom Japonsku. Štýl domu sa až priveľmi podobal štýlu japonských architektúr, čo malo za následok facku medzi európskymi stavbami domov v jeho okolí. Očividne to Hiro-Sihmovi nevadilo. Skôr by sa dalo tvrdiť, že je na to patrične hrdý. Auto zastavilo pred vstupnou bránou a všetci piati vystúpili z ukradnutého čierneho Fordu.

,,Nebudeme sa tu dlho zdržiavať, takže poprosím Vandu o najnutnejšie zbalenie potrebnej bielizne pre všetkých a Lukasa o potrebnú výstroj k našej ceste. Podotýkam, že u mňa nájdete všetko, čo potrebujeme!“- povedal Hiro-Sihma, keď vystupoval.

,,Všetko?“ -  neveriacky zopakovala Vanda.

,,Všetko!“

,,Tak na to sa určite s Terezou pozrieme, to si píšte!“- podotkla a Hiro-Sihma sa len pousmial.

Mal totiž v dome asi naozaj všetko, lebo niekto, alebo niečo mu napovedalo, že to, čo je potrebné k ceste za tajomstvom nejakej knihy, bude určite vhodné, ak nie prinajlepšom užitočné. Bol pripravený už od začiatku. Od samého začiatku, kedy mu o tajomstve povedal Merick, kedy ho oboznámil so skutočnosťou, že je jej súčasťou. Trvalo to asi rok a za tú dobu mal dostatok času sa na všetko pripraviť. Vedel aj o ostatných, ktorých bude potrebovať na tejto ceste. Vedel, že ich prítomnosť je aj jeho prítomnosť.

,,Teza, všimla si si toho chlapca na konci ulice?“- opýtala sa Vanda, keď si všimla, ako ich pozoruje malý chlapec ázijského pôvodu.

,,Kde? Nie. Nevšimla som si nikoho. A je tu toľko harantov, že jedného by som aj tak prehliadla.“-  dodala.

Vanda len pokývala hlavou a pripojila sa k skupinke. Za bránou ich prekvapila rôznorodosť záhradných kríkov a všetkých tých akýchsi európskych bonsajov, ktoré musel pán Hiro-Sihma tvoriť aspoň jedno desaťročie. Záhrada bola balzamom na oči, bola tak symetricky prispôsobená, že budila dojem dokonalosti. Po kamennom chodníku, ktorý nebol príliš upravený, sa dostali až k vchodu jeho domu. Hiro-Sihma ich s patričnou pokorou, na akú boli v jeho krajine zvyknutí, privítal slabým úklonom. Keď všetci vošli do vnútra, pán domu rozdal rozkazy, ty tam a vy dvaja zas tam! Zmenil ako správanie, tak aj svoju náladu.

,,Oni nás stále pozorujú a sledujú! Tak nebudeme strácať čas zbytočnosťami a pustíme sa do balenia toho najpotrebnejšieho. Vanda, ty, tam na stolíku pri tej ikebane, máš zoznam vecí, ktoré pobalíte s Tezou. Sú pripravené vo vedľajšej izbe, ktoré som mal už vopred pre vás pripravené, takže sa nikto z vás nebude neskôr sťažovať na módny extrém, farbu, či veľkosť!“- sypalo sa z Hiro-Sihmu.

,,Ďalej, Lukas, ty sa zoberieš aj s Andrejom do malej garáže na dvore a vezmete veci, ktoré som napísal taktiež na zoznam, ktorý je na pracovnom stolíku. Na nič nesmiete zabudnúť, lebo všetok zoznam som precízne robil podľa toho kadiaľ pôjdem, kde sa budeme pohybovať, spať, jesť, pochodovať, trápiť sa a aj prekonávať kdejaké prekážky.“ -  nechcel prestať, ale ako poznáme Lukasa, neodpustil si otázku.

,,Pán Hiro-Sihma, ja by som chcel len vedieť...“

,,Žiadne otázky, žiadne odpovede, robiť, baliť, skladať, poďme, poďme!!!“ - kričal už so zvýšeným hlasom.

,,Kto nás pozoruje...“  - dokončil už iba pre seba. Lukasa to prekvapilo, no na nič sa už nemienil pýtať človeka, ktorý sa svojim postojom obrátil snáď o 90 stupňov.

,,Čo to do neho vošlo, nevieš?“ - pýtal sa Andrej, keď vyšli pred dom k malej garáži.

,,Neviem, ale asi budeme mať veľmi naponáhlo, lebo takého uponáhľaného som ho ešte nezažil. Ozaj, Andrej, videl si toho chalaniska, čo nás stále spoza toho kríku sleduje?“

,,Nie, kde?“ - pýtal sa tak nevšímajúc si okolia ako Tereza pred chvíľou.

,,Tamten malý Japonec, preboha, veď je ich tu toľko, akoby sme už boli v Japonsku, nie v Bulharsku, že všetci sú rovnaký, čo?“ - odvrkol ironicky Lukas a neslušne ukazoval prstom na jeden z bonsajov.

,,My predsa nejdeme do Japonska Luk, či áno?“ -  zobral to až príliš vážne Andrej.

,,Nechaj to tak, poďme baliť, čo nám nakázal Hiro-Sihma!“- zúfalo dodal Lukas. 

Malý chlapec ich aj naďalej sledoval pričupený spod jedného kríku. Malé, šikmé oči, ako dve čierne studničky sa dívali za Lukasom a Andrejom, ktorý mu azda mohli pomôcť. Sám nevedel ako, ale mal to od niekoho zafixované v jeho malej hlávke, že oni sú tí, čo mu pomôžu. Azda to bol strýko, ktorý ho dostal až sem a potom musel zomrieť a on ostal sám? Bol to on, čo mu povedal o týchto mladých Bulharoch, ktorý ho zbavia ťarchy? V hlávke sa mu vynárali spomienky na posledné strýkove slová, ktoré sa mu ako obohraná platňa vracali v myšlienkach. ,

,Lukas a Andrej, oni ti pomôžu, no nevedia o tom! Vyhľadaj ich a povedz slová! Povedz im slová, tie známe slová, čo máš na predlaktí, ale neukazuj! Neukazuj, iba im to povedz!!!“

Možno sto a možno tisíc krát mu táto veta znela v ušiach. A on ich našiel, no, aspoň si to myslel. Možno to nie sú tí, od ktorých potrebuje pomoc dostať zo seba to bremeno. Možno to budú úplne iný Lukas s iným Andrejom, ktorých mal nájsť. A možno...

,,Máte všetko, čo bolo na zozname napísané?“- opýtal sa Hiro-Sihma, keď sa Andrej aj s Lukasom vrátili späť do domu.

,,Jasan!“- odpovedal svojim typickým slovníkom Andrej.

,,Aj my sme už hotové s balením, ale poviem vám, že to šatstvo je...“- nedokončila Vanda.

,,Povedal som, že sa nikto nebude sťažovať na žiadne šatstvo ani na nič iné, všetko, čo ste teraz zbalili podľa zoznamu sa hodí, a všetko ostatné je už iba zbytočnosť a len by nás to zaťažovalo, takže ak sme pobalení, ide sa!“- zavelil, zobral si malý batoh a veľkých batohov si ani nevšimol.

,,A toto budeme akože vláčiť celý čas so sebou? A všetko len my? Vy len tento maličký ruksáčik ???“ - zneli otázky, ale Hiro-Sihma s úsmevom len kývol na spoločníkov a vyšiel z domu.

,,To snáď nemyslí vážne?!?“- oponovala Tereza.

,,Tak poďme, poďme, Nesebar nečaká, Nesebar nám môže odplávať!“ - pobádal ich.

,,My sa niekde budeme aj plaviť?“- prekvapene sa opýtal Andrej.

,,Jasan!“- odvetil s úsmevom na tvári Hiro-Sihma Andrejovým typickým súhlasom. 

Veľký Ford, ktorý sa im teraz hodil na tých pár kilometrov do prístavu, sa v okamžiku naplnil množstvom batožín. Pri Hiro-Sihmovom pobádaní si ani jeden z nich pri nakladaní nevšimol, že majú v batožinovom priestore čierneho pasažiera. Gayo, ako sa volal chlapec zo Singapuru, sa šikovne schoval v aute. Ich batožiny ho zavalili, takže si bol vedomí, že ho už nenájdu a on môže cestovať s nimi. Čo bude ale robiť, keď ho tam objavia? Budú veriť jeho historke? Budú mu ochotní pomôcť? Nevedel. Ticho, ako najlepšie vedel, sa chúlil pod hrbou ťažkých vakov. Teraz už mohli vyraziť.

,,Pripravení? Ideme?“- zaznelo v aute, keď si už všetci posadali.

,,Jasan!“ -povedal Andrej a Hiro-Sihma sa hlasno zasmial, akoby čakal práve na tento jeho súhlas.

V aute bolo ticho. Každý premýšľal nad cestou. Každý, až na Lukasa, ktorý sa začal chovať akosi neisto, akoby ho niečo sledovalo, ale sám nevedel čo. Gina sa začala mrviť pod jeho mikinou, kde si našla svoj prechodný pelech. Tento neistý pocit trval už hodnú chvíľu a Gina sa driapala čoraz rušivejšie na slobodu.

,,Čo je s tebou Gina?“ - zaznelo nahlas zo zadnej časti až sa všetci upriamili na Lukasa.

,,Andrej, nevieš, čo jej je? Mrví sa mi tu už hodnú chvíľu a mne sa zdá, akoby mi niečo naznačovala! Pozri sa tam!“ -  položil nezmyselnú otázku a pozrel sa na Andreja.

,,Tak sa tam pozri, keď ti niečo naznačuje tým smerom.“

Kde? Kde mám pozrieť? Čo sa mám otáčať za seba za každým, čo jej treba asi na ...“ - zmĺkol.

S prekvapeným pohľadom sledoval pod ich batožinou dve vystrašené očičká chlapca, ktorého ešte pred malou chvíľou videl za jedným z bonsajov.

,,A ty si kto?!?“ - pýtal sa Lukas malého chlapca, krčiaceho sa pod haldou batožín a pri tom rukou tľapkal Hiro-Sihmu, aby zastavil.

,,Pýtam sa, kto si, a ako si sa sem dostal?“- opakoval.

,,Ja, hm, ja som Gayo.“- odznelo tichým ustrašeným hlasom.

,,A smieme vedieť, čo robíš v našom aute?“ - pridal sa Hiro-Sihma.

,,Nie je vaše, ale to mi nevadí.“- odpovedal už odvážnejšie malý japončík.

,,A to máš odkiaľ, že nie je naše?“

,,Ja vás sledujem už veľmi dlho, a toto je auto tých vyparených spred knižnice, a strýko mi povedal, aby som vyhľadal a oslovil Lukasa a Andreja, a povedal, že mám povedať slová!“ - teraz sa začali tískať slzy Gayovi do očí.

,,Spomaľ, lebo z toho, čo tu hovoríš, nám akosi nedáva zmysel, tak pekne po poriadku. Si Gay, to sme pochopili.“

,,Nie som Gay, ale Gayo zo Singapuru, a môj strýko...“

,,Počkaj Gayo zo Singapuru!“ - zapojila sa Tereza.

,,Čo za slová máš povedať Lukasovi a Andrejovi?“

,,Hlava dlane.“ - povedal smutne Gayo a rozplakal sa.

Lukas a Andrej sa na seba začudovane pozreli.

,,Hlava dlane má to niečo znamenať?“- opýtal sa Lukas a Gayo len prikývol. 

Hiro-Sihma vystúpil z auta a kývnutím prsta ukázal na Andreja. Andrej vystúpil a Hiro-Sihma začal rozbaľovať mapu okolia.

,,Andrej, pozri sa na mapu a skús mi povedať, či si na tej mape nič zvláštne nevšimneš, či ti náhodou nič absolútne nezmyselné nenapadne, dobre?“

Nechápal, ale aj tak mu prikývol. Za ten čas vystúpil aj Lukas a Gayo.

,,Ty by si mal ostať v aute, Gayo!“- povedal Lukas, a ako náhle sa ho dotkol, zasiahol ho presne taký istý belasý blesk do ruky, ako tých vyparených spred knižnice. 

Zdvihlo ho do vzduchu a na zem dopadol s patričným plesknutím.

,,To bolo čo? Si azda nejaký elektrický Budha alebo čo?“ -  zastonal Lukas zo zaprášenej cesty, z ktorej sa sťažka dvíhal.

,,Ha, ha.“ - zasmial sa popod fúz Hiro-Sihma a pokračoval.

,,Mal som ťa na to upozorniť, Lukas.“ - pri tom sa neprestal chichotať.

,,Na čo ste ma mali zas upozorniť, lebo som si všimol, že ma upozorňujete za každým akosi neskoro!“- rozčúlil sa Lukas.

,,Andrej a Lukas, určite vám nie je známe, že ste spojení s Praesagiom, a to znamená, že jeden je médium a ten druhý je nahrávač. Tak ako je kniha a pentagram ty a ty ste jeden celok! Nechcel som to ešte hovoriť, ale zmenila sa skutočnosť, tak asi bude na mieste vás s tým oboznámiť. Hlava dlane je len časť z pentagramu. Každá hlava symbolizuje svoje duchovno a ak ste mali počuť slová ,,Hlava dlane“, tak to znamená, že Praesagium bude zjednotené, až doložíte hlavu do celku Praesagia.“

,,To nám chcete povedať že Praesagium nemáme kompletný!?!“

,,Bohužiaľ, a aj toto som mal povedať ak nastane problém a Gayo zo Singapuru ten problém je!“

,,Prečo by mal Gayo byť problém?“

,,Pre toto!“ - dodal Hiro-Sihma a ukázal na Gaya. 

Ten sa so smutným pohľadom pozrel na všetkých a akoby strácal silu, zosunul sa pri aute na zem. Andrej, ktorý bol najbližšie sa stihol napriamiť a zachytil ho. Gayovi sa pustila prúdom krv z nosa. Napokon zavrel oči.

,,Čo sa mu stalo?“- pýtal sa zhrozene Andrej, ktorý stále držal Gaya v náruči.

,,Je chorý a to je jeho problém, jeho ťarcha, pre ktorú vás dvoch hľadal.“ - dodal Hiro-Sihma smutne.

,,Andrej, pýtal som sa ťa, či ťa niečo na tej mape neruší!“

,,Nie. A malo by?“

,,Sen, myšlienka, miesto, či poloha!“- pobádal ho Hiro-Sihma.

,,Noo, ja neviem, len mi trocha pripomenulo, keď sa dívam na mapu, že môj otec ma niesol na rukách, niekde asi tu.“ - ukázal na jeden bod na mape.

,,A ďalej?“ - neprestával ho pobádať.

,,Niekde so mnou utekal a pri tom ma stále niesol na rukách.“

,,A ďalej?!“

,,Neviem nevidel som, lebo som mal zrak zafarbený na červeno!“ - adrenalín a spomienky začali spolu súvisieť.

,,Niesol ma a mne sa krv valila po tvári! Áno, mal som tvár celú od krvi, a videl som stromy, les, prírodu a potom sme sa dostali až na nejakú čistinku do ktorej ma hodil, akoby som bol odpad a pre toto som ho prestal mať rád!“ - dodal a Hiro-Sihma vyskočil od radosti.

,,Toto je presne to miesto čo potrebujeme nájsť! Je to miesto, kde je aj zvyšok Praesagia! Je tam hlava dlane! Lukas sa preto nemohol dotknúť Gaya, lebo aj keď otvoril knihu vedomia, nebola kompletná, a tebe ale stačilo, aby ťa pred knižnicou zachránil! Od Gaya dostal ale poriadnu ranu, lebo nemohol vedieť, že jeho čas liečiť ešte neprišiel! Ja sa asi od radosti zbláznim!“ - kričal Hiro-Sihma a od radosti poskakoval, aj keď sa ostatní na neho dívali, ako na blázna.

,,Ako to, že mi to už otec potom nikdy nespomenul?“ -  zamyslene sa pýtal sám seba Andrej.

,,Andrej, pokračuj, musíme sa k tomu prameňu dostať!“

,,V poriadku, tak sadajme a ideme, myslím, že je to tadiaľ!“ - a ukázal rukou smer na lesnú cestu nad malým mestečkom Banya, ktorým sa mali pobrať. 

Celý čas mal Gaya v náruči a so zavretými očami sa snažil spomenúť si na udalosti s otcom spred osemnástich rokov. Hiro-Sihma dupal na plyn a so všetkými to po lesnej ceste poriadne nadhadzovalo. Andrej stále z privretými očami navigoval, až na koniec povedal.

,,Stáť!“ - vystúpil a otvoril oči.

,,Presne tu sa to udialo. Presne tu ma niesol otec na rukách k prameňu!“ - vravel tichým hlasom už len pre seba a pohol sa aj s Gayom k malej vodnej ploche pod prameňom. 

Ani na okamih nezaváhal, a tak ako jeho otec, aj on hodil do malej prírodnej nádrže Gaya ešte stále v polo bezvedomí. Gayo otvoril oči, a s nevrlým pohľadom, tak ako on pred osemnástimi rokmi, sa uprene díval na Andreja. Postavil sa, a z neho začala stekať voda z prameňa. Sledoval prítomných a po chvíli sa na jeho tvári vyladil úsmev. Bola to známka toho, že bremeno, ktoré ho ťažilo, a ktoré on sám nevedel pomenovať nieslo názov ,,Leukémia“, ostalo kdesi v tom prameni.

,,Ďakujem Lukas a Andrej, že ste zo mňa dostali čiernu krv, ďakujem pán Hiro-Sihma aj vám, že ste ich naučili pomáhať iným! Ďakujem aj vám Vanda a Tereza, že si obľúbite týchto mladých mužov a ukážete im aj inú cestu!“- a neprestajne sa ukláňal.

Ostatní ho počúvali s otvorenými ústami, lebo nikto z nich neveril, čo Gayo o nich hovoril. Len Lukas asi nepočúval poriadne.

,,Niet za čo, máš späť to, čo si hľadal a spolu sme to našli. Zdravie! Teraz sa môžeš pobrať za svojim strýkom a my zas po svojej ceste!“ - doplnil Lukas, ale malý Gayo ho zastavil.

,,Počkaj Lukas, nemôžeš ma poslať niekde za niekým, čo už nie je medzi živými! Ja som dostal niečo od vás, tak musím aj ja pre vás niečo vykonať, splatiť vám dlh! To mi neprestajne opakoval strýko, že musím!!!“

,,Ale to by asi nešlo, lebo my nemáme pre teba...“- nedokončil Lukas, ktorého prerušil Hiro-Sihma.

,,Ale máme, Lukas, máme všetko aj pre neho, ak si zbalil všetko, čo bolo na zozname!“

,,A ako ste vedeli, že sa k nám pridá jeden čierny pasažier? Ako ste mohli tušiť, že Andrej nájde ten prameň? Ako? Ako?“- opakoval Lukas.

,,Nevedel som o tomto chlapcovi nič. No Merick mi povedal, že stretneme niekoho, komu bude treba ukázať cestu životom ešte v jeho začiatku, a predpokladám že jeho mladý život je začiatok, tak som dal pribaliť veci aj pre neho!“- dodal a pri tomto rozhovore si ani jeden z nich nevšimli, že k nim pristúpil Gayo s otvorenou dlaňou a na nej sa nachádzala maličká podobizeň otvorenej dlane. Bola to totiž ,,hlava dlane!“

,,Práve pre toto ma budeš, Luk, potrebovať na ďalšej ceste!“ -  pozeral sa Lukasovi do očí a pri tom mu podal malý medailón, ktorý presne zapadal do cípu hviezdice v pentagrame. 

Lukas cítil jeho zvláštny pohľad. Pri tom však neprestal cítiť aj niečo iné, niečo, čo budilo v ňom rušivý dojem. Ten pocit nevychádzal z Gaya, ale odniekiaľ z lesa, kde stáli. Akési vibrácie cítil Lukas veľmi blízko nich.

,,Vraveli ste, pán Hiro-Sihma, že nás stále ktosi sleduje, a ja teraz cítim, že nás sleduje nie jeden pár očí. Neviem, kto to je, a kde sa nachádzajú!“

,,Oni nemusia byť v našej blízkosti a aj tak o nás vedia, tak sa musíme vrátiť, lebo sme si urobili zachádzku a bojím sa, že nám tá loď naozaj odpláva!“- začal súriť ostatných Hiro-Sihma.

,,Tak poďme!“- zavelil Lukas a chcel objať Gaya, ale pri spomienke na elektrický šok sa pre istotu opýtal.

,,Môžem?“

,,Samozrejme.“- dodal Gayo a sám sa chytil opatrného Lukasa za ruku. 

Auto vyrazilo späť po lesnej ceste a bolo jasné, že Hiro-Sihma neľutuje ani pasažierov ani vozidlo. Vedel len to, že sa potrebujú dostať na určené miesto včas, aby nebola zbytočná záloha za loď, ktorú zaplatil kapitánovi lode ,,Sonáta“, Mihalovi Popolovičovi. Bol to jeden z tých kapitánov, ktorý bez alkoholu nevedel existovať. Na druhej strane bol zas najlacnejší v širokom okolí. Všetci v aute sa držali, čoho sa v danej chvíli dalo chytiť. Hiro-Sihma spozornel a ešte viac dupol na plyn.

,,Mu-usíí-me sa taak pon-ááh-hľľa-ťť?“- zaznelo koktavo z Vandy.

,,Našli nás, tak sa poriadne držte!“

,,Kto náá-ss nn-aaši-el?“- neprestala Vanda koktať.

,,Strážcovia! Oni vedia, kde je Praesagium, lebo sme ho spojili a aby ho získali, potrebujú sa zbaviť Lukasa, pre ktorých je veľkou prekážkou. Vedia už aj o Gayovi, lebo má na sebe niečo ako mapu, ktorá ich dovedie k ostatným hlavám pentagramu. Tak sa držte a nechajte ma riadiť, musíme sa ich zbaviť, a ja viem ako! Keď zakričím, tak sa všetci prevalíte na ľavú stranu! Rozumeli ste ma všetci??? A myslím tým ľavú stranu, nie inú!!! Lukas, platí to aj pre Ginu, tak jej to patrične vysvetli!“ - povedal Hiro-Sihma a presne si zapamätal aj miernu odbočku po ktorej šli, že sa nachádza v tej zákrute aj vyjazdený kopček. 

Oči mu lietali tam a späť, akoby niečo hľadal. Zrazu zavelil.

,,Teraz!!!“ - zakričal a stočil volantom doľava medzi dva stromy. 

Pasažieri pohadzovaní sem a tam sa naraz prevalili jeden cez druhého na ľavú stranu, aby sa auto ich váhou stabilizovalo. Šliapol prudko na brzdu, zaradil spiatočku a chvíľku vyčkal. Potom zošliapol opäť plynový pedál, a presne také isté čierne auto, ktoré mali aj oni po strážcoch, nabral zadnou časťou. Auto strážcov sa dostalo do vyjazdenej koľaje. Silou nárazu sa prevrátilo a začalo sa kotúľať dolu svahom až dovtedy, kým sa neoprelo o strom, ktorý ich zastavil. Hiro-Sihma sledoval iba chvíľku, čo sa bude diať. Z auta začal vychádzať dym. Čakal na to, že strážcovia vystúpia z auta a oni budú musieť čeliť silným protivníkom. Nestalo sa tak, lebo zakliesnené auto začalo horieť, potom sa nahnedlá hmlovina obtočila okolo auta a rázom sa rozplynula v korunách stromov.

,,Videli ste? To čo bolo?“ - pýtali sa a pri tom čakali, že im Hiro-Sihma všetko bude vedieť objasniť, či vysvetliť.

,,Boli to vyparení!“- dodal nesmelo Gayo, ktorý predbehol Hiro-Sihmu a jeho výklad.

,,Tých sa neviem striasť už zo Singapuru a ani strýkovi sa nepodarilo sa pred nimi schovať. Stále ich vidím, ako sa vyparia alebo niekoho so sebou niekam vezmú. To je vtedy ale iný dym, ako teraz. Ten dym je vtedy taký, ako Gina, je biely a lietajú v nich červené malé bodky.“ - povedal detinsky Gayo.

,,S tým dymom sa teraz nebudeme zaťažovať, čaká na nás kapitán a jeho Sonáta!“- dodal Hiro-Sihma a priam vystrelil s autom dolu po lesnej ceste. 

Pár minút, ktoré ich delilo od prístavu sa zdali Hiro-Sihmovi ako večnosť a neprestajne sledoval čísla mólov. Bol si totiž vedomý, že kapitán, aj keď je ochľasta, nebude na nikoho čakať.

,,Tam je!“ - zvolal.

,,Čo?“- zaznelo zo zadných sedačiek auta.

,,No, Sonáta! Tam je mólo 27, kde sa naloďujeme!“- vysvetľoval.

Auto zastavilo šmykom, krížom cez úzku cestu a všetci z neho povyskakovali, akoby horelo. Každý si zobral svoju batožinu a v pokluse sa ponáhľali po móle 27 na loď Sonáta, o ktorej nič nevedeli. Nevedeli ani kto je jej kapitán, ani to, koľkých má na palube strojníkov, či obsluhujúcich samotnú rybársku loď. Dobehli hádam v poslednej chvíli, lebo ako bolo o kapitánovi jasné, na nikoho a na nič v živote nepočkal, aj keď to mal vopred zaplatené. Výnimku netvorili ani títo dobrodruhovia. Motory Sonáty hučali už na plné obrátky a všetci, na čele s Hiro-Sihmom poskákali na palubu.

,,Kapitán, povedali ste, že odchádzame o 15:00, a je 14:40!!!“ - rozhorčene a hlavne zadýchane sa pýtal Hiro-Sihma, keď mu batožina padla aj s ním a ostatnými na palubu.

,,Presne tak, odplávame na čas nebojte sa! Je 14:40, a vy ste došli všetci?“ - kymácajúc od ruskej vodky sa opýtal kapitán.

,,Áno, sme všetci!“

,,Tak na čo čakať?“ - podotkol, svojim dialektom, nie práve bulharským Mihal a páku na palubnej doske posunul vpred stále sa kymácajúc po poriadnom dúšku. 

Pri tom sa všetci ocitli na podlahe paluby.

,,Upsss!“ - vyšlo z Lukasa, keď sa nemal čoho chytiť a dopadol rovno na Vandu, ktorá sa prekotila s ním na podlahu.

,,Nevrav to sprosté upss!!! Nenávidím to!“

,,Prepáč, ale ak padám neviem kam, tak ma nič iné nenapadne, tak si skús zvyknúť na to, že to ešte pár krát začuješ.“- ospravedlňoval sa.

,,Hiro-Sihma je sčítaný človek, a predplatí si nejakú Sonátu, ktorú riadi ožran? To mi nie je celkom jasné, pri jeho vypočítavosti! Sme na mori len asi dve minútky a ja som sa stihla váľať po palube, cítiť z kapitána alkohol, riešiť tvoje upss, a k tomu žiadneho pomocníka, či obsluhu som tu nezazrela! Tak si nechaj to svoje upss!!!“- skončila Vanda a Lukas sa začal dvíhať a obzerať po palube a na vzďaľujúce sa pobrežie.

,,Poviem ti asi toľko, že upss je moje! Sonáta je kapitánova a táto cesta nie je nič iné, ako dobrodružstvo, tak si to zafixuj v tej svojej blonďavej trvalej, a už sa nepýtaj na situácie, dobre?“

,,Fajn!“- dodala rozčúlene.

,,A kde vlastne ideme? A kde vlastne sme? Veď sme mohli ísť z Burgasu, nie z takého zapadákova!“

,,Nachádzame sa na čiernom mori. Vnútro pevninské more Atlantického oceánu. Plocha 422 000 km, maximálna hĺbka 2 210 m. Priemerná teplota vody v zime 6-8 stupňov C, v lete 25 stupňov C, priemerná slanosť okolo 18 promile. Na západnom pobreží leží Rumunsko a Bulharsko, na severnom pobreží Ukrajina a Rusko, na severovýchodnom pobreží Abcházsko, na východnom pobreží Gruzínsko, na južnom pobreží Turecko.“

,,Zastav sa Gayo, zemepis máme ako tak preštudovaný, ja sa pýtam na smer našej cesty alebo polohu!“ - zastavila Vanda Gaya.

,,Ja som myslel, že mám povedať všetko, čo o tomto mori viem, strýko mi povedal, aby som vám pomáhal!“

,,Gayo, máš u mňa zo zemepisu pre tento krát jedna plus, ale mňa zaujíma kormidelník, takže sa rozlúčim s vami a idem sa vzdelávať o mori ku kapitánovi.“ - dodal Lukas a sebaisto sa pobral do kapitánskeho brlohu, ktorý sa nedal ani nijak inak pomenovať!

Zbytok výpravy si pozbieral porozhadzované batožiny z paluby a pobrali sa hľadať nejaké kajuty.

,,Smiem, pán kapitán?“ - vošiel na mostík Lukas s otázkou.

,,Len poďte, mladoj muž, potrebujem vás na pomošč, tak idete vhodne!“- odpovedal s prízvukom kapitán Popolovič, keď dovolal s niekým so satelitného telefónu.

V tom čase...

Na brehu Nesebaru.

,,Áno..., áno..., nie..., áno..., Sonáta..., áno..., Mihal Popolovič..., nie..., z Nesebaru..., samozrejme, vybavené!“ - zneli odpovede do telefónu niekomu na druhej strane spojenia. 

Dve postavy zahalené v akomsi hnedom rubáši mlčky stáli a sledovali rybársku loď Sonáta, ktorá sa im tratila na obzore z dohľadu. Mohlo by sa tvrdiť, že im vôbec nevadí, že im ich protivníci unikajú, lebo ako je známe, k dosiahnutiu absolútneho Praesagia sú im potrebné hlavy. A prečo by sa niekto plahočil za danými artefaktmi, keď im to môžu jednoduchým spôsobom vyhľadať práve tí, ktorí im tento krát unikajú?

,,Musíme im nadbehnúť!“ - zahlásil s nepríčetným pohľadom jeden so strážcov.

,,A ako keď nemáme loď?“ - znela mŕtva odpoveď druhého hnedého. 

Obaja sa na seba pozreli, keď na vedľajšom móle naštartoval hydroplán. Pilot, ktorý sa pripravoval na štart ani nezaregistroval ich príchod a aj so svojim zverencom sa v okamžiku ocitli v chladnej vode Čierneho mora.

,,Už nám loď netreba!“- podotkol prvý hnedý, keď sa usadili a vzápätí posunul páku plynu vpred a hydroplán začal odtrhávať laná z móla, pri ktorom bol ukotvený. 

Nabral dostatočnú rýchlosť a lietadlo sa vznieslo do vzduchu nad hladinu.

V tom čase...

Keďže Gayo nemal svoju batožinu, staral sa iba o Ginu, ktorú držal v náručí. Hiro-Sihma ostal aj s Gayom na palube sám a tak sa ho spýtal.

,,Počuj, Gayo, odkiaľ vieš toľko o Čiernom mori?“

,,Od svojho strýka, ktorý mi stále dával čítať knihy. V každej krajine, cez ktorú sme utekali pred strážcami mi kúpil jednu knihu a ja som si ju potom čítal, keď sme mali trocha času si oddýchnuť. Povedzte mi, pán Hiro- Sihma, ako sa voláte menom? A viete mi aj vy niečo povedať o tom, prečo ma strýko posielal stále za Lukasom a Andrejom?“

,,Lukas ešte o tom poriadne nevie, ale on je vyvolený, je predurčený získať schopnosti z Praesagia a Andrej vie zas nájsť hlavy, ale iba ty ich vieš vyzdvihnúť z miesta, kde sú ukryté. Nevidel som tetovanie na tvojom tele, ale verím, že je tam päť takých tetovaní, však?“

,,Áno, presne päť!“

,,A mimochodom, volám sa Saburo. Saburo Hiro-Sihma.“

,,Teší ma, ja som Gayo so Singapuru.“

,,Ale aké máš priezvisko?“

,,Neviem, strýko ma stále predstavil iba ako Gaya zo Singapuru. A poviete mi ešte niečo o Bulharsku?“

,,Samozrejme. Bulharsko má nesmierne dedičstvo, tvorí kombináciu rozmanitej prírody so zaujímavými dejinami a unikátnou kultúrou. Je to zem slnečných hôr, priezračných vôd. Čierne more, ktoré ho obmýva je známe nízkym obsahom morskej soli, ako si povedal, a je považované za jedno z najčistejších a najpriezračnejších morí s viditeľnosťou až do 20 m. So Stredozemným morom ho spája Bosporský prieplav. Nie je zriedkavosťou vidieť v jeho vlnách delfíny či tulene.“

,,A čo žraloky?“

,,Nie, nie, tie tu nie sú, a hádam ani neboli.“

,,A prečo mu dali meno Čierne more?“

,,Jeho názov stvorili dejiny. V jesenných a zimných mesiacoch, keď sú na mori časté búrky, zahynulo mnoho námorníkov. Čierna teda symbolizuje smútok nad takto stratenými životmi. Nie jeho farba, ale význam mu dali to meno. Na dne Čierneho mora sa archeológom podaril pred nedávnom objav, ktorý prekonal aj tie najdivokejšie očakávania. Prostredie tohto mora totiž zachovalo prehistorické artefakty aké nemajú vo svete páru. Bulharskí rybári náhodne objavili mimoriadne dobre zachované kanoe na dne mora. Išlo o plavidlo s dĺžkou cez 2,5 metra a šírkou 70 centimetrov. Loď bola vyrobená z dubového dreva a jej vek zatiaľ nie je známy. Unikátom je to, že archeológovia objavili medzičasom už štyri podobné lode, a to veľmi dobre zachované. Prostredie Čierneho mora je totiž chudobné na kyslík, ktorý by mohol drevo poškodiť, a tak vlastne paradoxne voda lode dobre zakonzervovala. O tom, že na dne mora čakajú ešte ďalšie, azda ešte vzácnejšie objavy, už Bulhari vôbec nepochybujú.“

,,Wau.“ - divil sa Gayo nad výkladom pána Saburu.

,,Odkiaľ toho toľko viete?“- opýtal sa.

,,Od strýka z Tokia!“- zasmial sa Hiro-Sihma.

,,Ale teraz už poďme, nájdeme si tiež nejakú voľnú kajutu. Čaká nás ešte dlhá plavba.“ - Saburo chytil okolo ramien Gaya zo Singapuru a spoločne sa vybrali za ostatnými do podpalubia.

More bolo pokojné a slnko sa pomaly začalo dotýkať obzoru. To Čierne, smutné more sa začalo farbiť do prekrásnych žlto-červených farieb. Mraky nad horizontom dostávali nádych purpurovej červenej. To najkrajšie však prichádza až k večeru. Motory Sonáty si v nepravidelných intervaloch pradú svoju klepotajúcu melódiu. Slnko sa kryje za horizont a v odraze mora žiaria tak neskutočné farby, akoby niekto natiahol červeno zlatú niť. Na ligotavú hladinu padol strieborný pás svetla. Hrdzavo červené výseky svetla sa miešali z modrými šmuhami. Z mora sa za sebou vynárali ďalšie a ďalšie vlny narážajúce na prov lode. Tiché more jemne šumelo. Pravidelné hompáľanie lode, v podpalubí všetkých za krátko uspalo. Všetkých, okrem Lukasa, ktorý viedol priateľskú debatu s podivným kapitánom Popolovičom.

,,Prečo ste vlastne sám na lodi, kapitán?“ - opýtal sa Lukas.

,,Veľa ľudej, veľa vydajov, veľa zodpovednošč. Nebolo to tak stále, mal som veľa aj to, veľa aj tamto, ale to bolo ešče mnoho rýb v mori. Teraz som sám, ryby sú fuč, a ja som dobrý už len pre turista, ako ste vy! Moc ma to netešiť, ale vy ma potešili.“- skončil s tou svojou hatlaninou kapitán a Lukas sa hneď chytil poslednej vety.

,,Prečo a čím sme vás potešili, kapitán?“- zaujímalo ho.

,,Pre toto ty tupec! Nemusel som ani dlho čakať pokiaľ všetci zaspia, a ty ako jeden z vás naivných mi teraz podaruješ to, čo máš pri sebe, rozumel si!?!“- spisovne sa vyrútil na Lukasa, ktorého akoby niekto v tom momente vyfackal. 

Bola to kamufláž, na ktorú mu skočili. Kapitán držal pištoľ na Lukasovom nose a pri tom mu ukazoval fotografiu niečoho, čo sa podobalo...nie podobalo, po zaostrení zraku bol na fotke pentagram!

,,Hádam si fakt nemyslel, že by ma tu uživila nejaká hlúpa turistika! Navaľ pentagram a nebudeš musieť byť svedkom, ako vonia pušný prach z mojej zbrane!“ - tlačil Popolovič silnejšie a silnejšie hlaveň Lukasovi do nosa.

,,Ty podliak jeden!“ - vyšlo z Lukasa a z vnútorného vrecka vytiahol pentagram. 

Popolovič vzal pentagram, pozrel naň a neodpustil si poznámku.

,,Tak za toto dostanem toľko dolárov, že nebudem musieť aspoň rok pracovať?“

,,A kto vám za to zaplatí? Veď pre vás je to len talizman! Nemá pre vás žiaden význam! Žiadnu cennosť!“

,,Pre mňa nie.“

,,A pre koho?“

,,Akýsi dvaja podivní chlapíci v hnedom rubáši mi v prístave dali telefónne číslo, fotku a k tomu tučnú zálohu. Dotyčný, nejaký Merick, mi ponúkol 50 tisíc dolárov, ak mu donesiem od teba tú vecičku.“

,,Merick? Neverím!!!“

,,Je mi to jedno, či veríš, či nie! Mňa zaujímajú prachy! Slnko zapadá a ak sa náhodou na palube o niečo potkneš, chýbať nebudeš nikomu, tak sa pohni, ty tupec!“ - a začal Lukasa pobádať so zbraňou do jeho rebier.

,,Myslíte si, že nebudem nikomu chýbať? Ako im vysvetlíte, keď ma tu nenájdu?“

,,Nič vysvetľovať nebudem musieť, nebudem tu totiž ani ja! Tak hni sa už konečne!“ - zišli z mostíka na palubu a s hroznou grimasou dal kapitán pokyn, aby Lukas skočil. 

Lukas chcel zakričať na ostatných. Možno by ho niekto aj počul. Aspoň jeden z výpravy by mohol predsa počuť jeho volanie z paluby. Kapitán Popolovič si to všimol a priložil si ukazovák k perám.

,,Pst!“ - potom tresol Lukasa do zátylku tak šikovne, že Lukas sa zatackal a preletel cez kovové zábradlie do vody. 

Kapitán sa potom vrátil na mostík. Vzal popruh, ktorý visel na ľavej strane a šikovne priviazal kormidlo spolu s pákou ručného plynu. Do nepremokavého vaku nahádzal svetlicu, satelitný telefón a pentagram. Cez seba prehodil záchrannú vestu. Zišiel z kapitánskeho mostíka na palubu a pod rúškom prichádzajúcej noci, preliezol zábradlie a skočil. Rybárska loď Sonáta bez kapitána sa pokojne plavila ďalej bez toho, aby to niekto z výpravy postrehol. Mohlo by sa zdať, že všetci spali. Mohlo, ale nebolo tomu tak. Gina, ako je známa svojou nespokojnosťou začala jemne olizovať malého Gaya. Ten otvoril oči a všetci okolo neho ešte tuho spali. Gina vedela vycítiť nebezpečenstvo a nebolo tomu ani tento krát inak. Gayo pohladil jej kožúšok.

,,Čo sa deje Gina, ešte je skoro na to, aby sme vstávali, tak čo kňučíš?“ - dodal a vtedy začal vyzváňať odniekiaľ mobilný telefón.

Vychádzal spod Andrejovho batohu. Gayo zalomcoval s Andrejom, ktorý sa síce prebral, ale oči mal stále zavreté, a len tak na slepo pátral pod batohmi po zosilňujúcom zvuku.

,,Konečne, mám ťa!“ - povedal ticho Andrej a priložil si telefón k uchu a...

V tom čase...

Slnko už zapadlo za obzor. Lukas nabral dostatočné vedomie vo chvíli, keď začul hluk motora. Bol to hydroplán, ktorý sa chystal pristáť na hladine. Zbadal aj svetlicu opodiaľ, ešte stále vyžarujúcu to obvyklé červené svetlo. Koľko bol vo vode Lukas netušil, no nemohlo to dlho trvať, lebo sa neutopil. A to si hneď začal aj uvedomovať. To, že si riadne chlipol slanej vody, si uvedomil asi v okamihu, keď otvoril oči. Lukas zbadal vo vode aj kapitána, ktorý pravdepodobne skočil z lode hneď po ňom. Lietadlo hladko pristálo na hladine. Lukas neváhal ani na okamžik, a začal plávať k hydroplánu, ktorý už vyzdvihol svojho pasažiera z vody a bol opäť pripravený k odletu. V poslednej chvíli sa Lukas zachytil jednej z lyžice hydroplánu a ten sa vzápätí vzniesol do vzduchu. Bolo šero, no viditeľnosť bola dostatočná na to, aby videl po pár okamihoch svojho kaskadérskeho kúsku, ako sa otvorili dvere na lietadle a z neho vyskočila osoba. Lukasova myšlienka dostala hneď odpoveď. Uprostred Čierneho mora sa z lietadla nevyskakuje bez padáku! Bol to kapitán Popolovič, ktorý sa rútil k hladine, ako kameň. Hnedý sa o neho dostatočne postarali, a vedel, že sa aj on musí takýmto spôsobom postarať o nich.

,,Čo teraz! Čo teraz! Bože, čo by robil Hiro-Sihma teraz!“ - pýtal sa sám seba Lukas a neprestal sa driapať pod náporom vetra do lietadla.

,,Už viem.“ - napadla ho spomienka na jednu z rozprávok, ktorú si ani nevie prečo, pamätal.

,,Ťuk, ťuk.“ - zaťukal na dvere pilotovej strany. 

Tie sa otvorili, akoby to boli dvere na verande domu. Lukas chytil strážcu za golier a vyhodil ho spoza kormidla. Pred hladinou, ako bolo ich zvykom sa rozplynul v nahnedlú hmlovinu.

,,Zabudol si odpovedať, ,,kto tam?“ , v mladosti si asi nepozeral rozprávky, čo?“ - v zápätí dopadla poriadna rana na Lukasovú tvár. 

Bol to druhý zo sekty hnedých, ktorý nečakal na Lukasove ,,ťuk, ťuk!“ Adrenalín, ktorý sa rozlial v Lukasovom tele nabudil v ňom zlosť. Zamračil sa a s odporom sa zadíval hnedému do očí. Chytil ho za ruku a ako pred knižnicou, sa aj teraz hnedý vyparil.

,,Bola to zlosť? Bol to ten Praesagium, alebo čo?“- pýtal sa sám seba Lukas, keď sa strážca vyparil.

,,Čo som to dostal do vienka, že viem takto riadiť jednanie iných!“ - v myšlienkach sa pohrával už aj s nesmrteľnosťou. 

Uvedomil si aj to, že sedí sám v lietadle a nikto, ako pilot sa pri ňom nenachádza, takže je v trojkilometrovej výške nad morom a riadenie ostalo na ňom. Motor hučal a Lukas sa poobzeral okolo seba. Na susednej sedačke zbadal pentagram a satelitný telefón po Popolovičovi.

,,Aké to má číslo Andrej, bože, ako si to mám pamätať, keď tu nemám svoj mobil? 324, nie, 326, nie, 325326, áno!“  - a vyťukal číslo.

V tom čase...

,,Prosím, Andrej!“ - zaznelo na druhej strane spojenia.

,,Andrej! Andrej! Počuješ ma? Som v lietadle!“

,,Čo ty robíš v nejakom lietadle, keď si bol s nami na lodi?“ -zvedavo a ospalo sa opýtal Andrej.

,,A predstav si, že som tu sám!“

,,Hmm, a máš vôbec pilotný preukaz?“

,,Nie nemám! Daj mi k telefónu Hiro-Sihmu, ihneď! Nech povie, čo robiť s touto herkou!“

,,V poriadku.“ - povedal stále ospalý Andrej a podal telefón do rúk Hiro-Sihmovi.

,,Pán Hiro-Sihma, potrebujem s týmto pristáť! Viete mi s tým pomôcť?“

,,Samozrejme, len sa v prvom rade ukľudni! Máš tam páky, páčky, tlačidlá, potenciometre a čo ja viem čo ešte. Tak tie si nevšímaj!“

,,Ďakujem, hmm...“

,,Dôležité je teraz iba to, čo je pred tebou, to najväčšie, je to riadiaca páka, kormidlo! To je pre teba najdôležitejšie!“

,,Rozumiem! A chcel by som len podotknúť, že by som sa radšej nachádzal na lodi bez kapitána, ako tu hore bez pilota!“

,,Ako to myslíš?“

,,Kapitán Popolovič sa učil z tohto lietadla skákať bez padáka.“

,,Bože, Andrej! Teza! Vanda! Vstávajte a utekajte na kapitánsky mostík!“- počul Lukas v telefóne.

,,Lukas, blíži sa pevnina!“ - kričal Hiro-Sihma.

,,Musím na hladinu, ale ako???“- pýtal sa nešťastne Lukas.

,,Uber ručný plyn a dávaj pomaly kormidlo od seba, ale pomaly!“ - vysvetľoval.

Lukasov hlas v telefóne zmĺkol. Hiro-Sihma vybehol na palubu a obzeral sa, či nezazrie na oblohe lietadlo. To, že sa blížia k pobrežiu, ho trápilo asi najmenej. Obzrel sa na kapitánsky mostík, z ktorého mu Andrej ukazoval vztýčený palec, že je loď pod kontrolou. Hiro-Sihma onedlho začul hukot motora nad Sonátou. Všetci so zatajeným dychom sledovali, ako sa lietadlo rútilo k pobrežiu. V rýchlosti, ktorou narazilo na hladinu, sa rozletelo na tisíce kúskov. Všetci boli svedkami Lukasovho tresku.

,,Oou, to muselo bolieť, toto už asi Lukas nerozchodí!“ - vyšla z Andreja netaktná poznámka.

,,Andrej, si debil, vieš to? O nič menej by to nebolelo ani tebe!“ - povedala Vanda a hneď na to jej vyhŕkli slzy. 

Hodnú chvíľu pozorovali už iba chvost lietadla miznúci pod hladinu. Aj keď si to Vanda nechcela v duchu priznať, ľúbila ho. Večné hádky s ním boli iba malichernosti. Ticho, ktoré sa nieslo na palube prehlušovalo iba slabé dobíjanie vĺn o hompáľajúcu sa loď. Každý si pomyslel v duchu, že stratil priateľa a bez neho nebudú už môcť pokračovať v ceste za poznaním. Po chvíli sa za Vandou objavil Lukas celý premočený a tichým hlasom sa opýtal.

,,Čo také zaujímavé tam sledujete?“

,,Lukas!!!“ - vykríkla Vanda a celá bez seba, že ho vidí živého, sa mu vrhla okolo krku a začala ho horúčkovito bozkať.

,,Ty si to prežil! A ja som si myslela, že...“

,,Poviem ti, že voda je fakt slaná, brrr, ale tvoje bozky sú ako med.“

,,Hádam si nemyslel, že ja a ty, že to akože naozaj!“- a Lukasa odstrčila od seba už s poriadnym rumencom na lícach. 

Na to sa všetci schuti rozosmiali. Ovládať loď bolo omnoho jednoduchšie, ako lietadlo, tak bez väčších problémov sa doplavili a nakoniec aj zakotvili v gruzínskom meste Batumi. Gruzínci sú vraj pohostinný národ, no v určitých prípadoch vedia byť riadne tvrdohlaví. Z prístavu sa výprava potrebovala presunúť na malé letisko, ktoré sa nachádzalo na opačnom konci mesta. Bez pochýb si potrebovali prenajať auto. Hiro-Sihma, ako vedúci výpravy začal okamžite zjednávať cenu, ktorá bola neúnosne vysoká v najbližšej požičovni. Pri dohadovaní o cene sa gruzínska tvrdohlavosť ukázala v plnom svetle a Hiro-Sihma bol v koncoch.

,,Nie, nespustím, veď mám malé deti, ktoré treba živiť!“ - mlel dookola stále tú istú pesničku Gruzínec.

,,Ale ja si ho potrebujem iba prenajať a nie ho kúpiť!!!“

,,Nie, povedal som sto, a myslel som aj sto!“- nedal sa presvedčiť.

Malý Gayo k nim podišiel, zatiahol Saburu za rukáv a opýtal sa.

,,Koľko pýta za ten polorozpadnutý vrak?“

,,Sto dolárov!“

"Sto dolárov? Len toľko? Dajte mi tých sto dolárov, a ja sa o to postarám, strýko ma na cestách čo-to naučil.“  -  Hiro-Sihma mu s nedôverou podal sto dolárovú bankovku.

Gayo si pritiahol majiteľa k sebe, aby dotiahol k jeho uchu a dlho mu doň niečo vravel, aby ho nikto iný nepočul. Potom zdvihol nad hlavu Ginu, akoby s ňou niekoho vzýval.

,,Gruzínsko, ako také nezodpovedá národnostnému zloženiu obyvateľstva. Etnické konflikty sa často spájajú s vnútropolitickým napätím a zlou ekonomickou situáciou. Nezamestnanosť a slabučké platy sú stále veľkou slabinou, tak sa niet čomu čudovať, že sa tu zjednávajú ceny hádam na všetkom, a pochybujem, že sa to podarí Gayovi. Ten Gruzínec je tvrdá palica.“ - tichšie polemizoval nad gruzínskou situáciou Hiro-Sihma. 

Keď Gayo skončil s čudným obratom, vrátil sa a podal kľúče od auta pánu Hiro-Sihmovi aj s bankovkou.

,,Tak to by som strašne rád vedel, čo si mu tam vysvetľoval, že si dostal zdarma to auto!“

,,V aute vám všetko vysvetlím, ale budeme sa musieť ešte na okamih niekde zastaviť, lebo som to sľúbil.“ - dodal Gayo a bez zbytočných slov nastúpil ako prvý do auta.

Zbytok výpravy ho nasledoval a tiež v nich vrela zvedavosť, čo to ten chlapec má za tajnosti. Hiro-Sihma naštartoval a pohli sa.

,,Gayo ja čakám!“

,,Je to jednoduché, pán Saburo. Akiste ušlo vašej pozornosti pred požičovňou, že je majiteľ silne náboženský založený. Nebol potom problém vycítiť z neho strach a pripomenúť mu, že Gina predstavuje anjela. Tým pádom som ho mal na kolenách! Potom už stačilo iba spomenúť jeho deti a auto bolo naše. Viac k tomu nemám čo dodať." 

Tereza sa zo zadného sedadla ozvala.

,,Tak jednoducho to predsa nemohlo prebehnúť! Niečo nám tajíš! Niečo dôležité nám tajíš! Ak si dobre spomínam, máme sa niekde zastaviť.“

,,Ó áno, skoro som zabudol. Taká maličkosť.“

,,A tá maličkosť je?“

,,Musíme spojiť Praesagium.“

,,Čože?!? Gayo, ty si sa úplne zbláznil! Veď tak nás stále našla hnedá sekta!“ - podotkla Tereza.

,,Hmm. Keď ja som mu to sľúbil!“- začal pofňukávať Gayo.

,,Povedz nám, čo si presne sľúbil!“

,,Ak spojíte Praesagium, tak na mieste sa to dozviete. Ten Gruzínec mi totiž ukázal cestu.“

,,No to je skvelé!“- odvrkla Vanda.

,,Nás tu bude navigovať akýsi malý japončík! Hádam sa nebudeme riadiť podľa neho?!?“

,,Vanda, nebuď taká!“ - zapojil sa Lukas.

,,Ak to niekomu sľúbil, tak to aj splní.“

,,Lukas, trochu ťa sklamem. Ten sľub budeš plniť ty!“

,,Ja? Prečo práve ja?“

,,To hneď uvidíš. Pán Saburo, odbočte, prosím, doľava. Áno, tam! Presne oproti tej nemocnici, čo vyzerá akoby tá budova bola na odstrel!“

Hiro-Sihma zastavil, a Gayo s Ginou v náručí prebehol cez cestu do brány mestskej nemocnice. Tam sa zastavil a počkal na ostatných.

,,Pán Saburo, Lukas! Spojte prosím Praesagium!“

Lukas sa udivene pozrel na Hiro-Sihmu a napokon spojili Praesagium v jeden celok. Slabý belasý záblesk bol znakom, že Praesagium má plnú moc. Gayo chytil Lukasa za ruku a viedol ho po schodoch na druhé poschodie. Otvoril veľké sklenené dvere a všetci spoločne vošli na oddelenie. Iba Tereza si všimla nadpis nad dverami ,,Onkológia.“

,,Gayo, kam si nás to doviedol?“

,,Lukas, presne toto som sľúbil tomu Gruzíncovi!“

,,Čo? To, že prídeme na onkológiu a uvidíme toľkú bolesť?“

,,Nie, že ich vyliečiš!“

,,Ty si musel tomu Gruzíncovi všetko vytárať?“

,Nie! O to sa postarala Gina! Povedal som len, že ona má takú moc!“

,,A prečo práve onkológia?“- pýtal sa Lukas.

,,Lebo je tu 27 detí so skazenou krvou, a medzi nimi je aj Filip, jeho syn!“

,,Lukas!“ - ticho mu šepla Vanda do ucha a pri tom ho chytila za ruku. 

Lukas vedel, čo tým smutným pohľadom chcela povedať. Pohľad na celé oddelenie vzbudzovalo u človeka súcit, bolesť, trápenie. Smutné očká detí sledovali príchod Lukasa, ako anjela. Prechádzal sa pomedzi postele a hladil deti po hlave, ktorým po chorobe skazenej krvi, vlasy už dávno vypadali. Tereze a Vande z očí vyhŕkli slzy. Ako náhle sa dotkol rukou dieťaťa, každý z výpravy si všimol slabý belasý záblesk z jeho dlane. Lukas podišiel k ležiacemu chlapcovi držiac si na svojej hrudi plyšovú hračku. Ako posledného sa ho Lukas dotkol s otázkou.

,,Ty si Filip?“

,,Áno, ujo, som Filip. Prečo sa to pýtate?“

,,Lebo držíš fretku na hrudi.“

,,Dal mi ju môj ocko, volá sa Geana.“

Lukas sa obzrel na Gaya a figliarskym pohľadom v duchu mu povedal: 

,,Tú Ginu mi ešte vysvetlíš!“

Potom sa všetci pobrali späť k autu. Keď vyšli von z oddelenia, Lukas oddelil Praesagium, pozrel na Gaya a povedal.

,,Bola to len náhoda! Len hlúpa náhoda, že mal Filip podobnú plyšovú hračku, ako je Gina, však?!? A len hlúpa naivita, ktorá nás môže teraz stáť životy, sa Gruzíncovi hodila! Je to tak???“

Gayo len pokrčil plecami. Pozrel na Hiro-Sihmu a potmehúdsky sa na neho pousmial. No pravdu si nechal pre seba.

,,Tak, ako som predpokladal!“

,,Čo si predpokladal?“- opýtal sa Andrej.

,,Že spojíme Praesagium a oni nás nájdu!“

,,Tak rýchlo? Kde sú? Kde ich vidíš?“ - pýtala sa Vanda.

,,Pri našom aute! A teraz čakám od vás nejaké slušné návrhy, lebo bez auta sa na letisko nedostaneme!“- dodal.

,,Ja mám jeden návrh.“ - povedal Gayo.

,,Ty by si lepšie spravil, keby si mlčal. Aj tak si nás do tejto situácie dostal ty!“ - napomenula ho Vanda.

,,Viete, koľko je to bolesti? Koľko trápenia? Viete, čo je to mať pokazenú krv? Viete, koľko detí s takto pokazenou krvou čaká na anjela, ako je Lukas? Neviete! Vy asi neviete nič o bolesti! Vy neviete , čo je čakať na každé nové ráno a budiť sa do utrpenia! Čo vlastne teraz cítite? Čo cítite tu?“ -a začal sa udierať do hrude.

,,Necítite tu nejaký pocit? Pocit, že ste niekomu pomohli? Tak ma prestaňte obviňovať a poďme radšej na to letisko! Lietadlo čaká.“

Nikto z prítomných nepredpokladal že malý chlapec sa tak dotkne ich citov. Očividne to bolo na každom vidieť. Hiro-Sihma, ktorý celý čas mlčal prerušil to ticho zamyslenia.

,,Gayo, aký bol ten tvoj návrh?“

,,Ja mám iba jednoduché návrhy. Jednoducho.“

,,Zas tie tvoje jednoduché návrhy?“- zapojila sa Tereza.

,,Predpokladám, že v tak rozpadnutej nemocnici funguje hlásič požiaru, nie?“

,,Čo máš za lubom? K čomu ti je požiarny hlásič? A pochybujem, že tu to bude fungovať! A pochybujem, že tu v Batume vôbec sú ...“ - Lukas už vetu nedopovedal, lebo Gayo zatiahol za páku akéhosi predpotopného hlásiča požiarov. 

Ako náhle sa rozozvučali sirény, nastal v nemocnici poriadny zmätok.

,,Lukas, nemal si pravdu, ono to funguje.“

Potom si Ginu vytiahol spod svetra a opakoval jej slová.

,,Čierne, kľúčik, čierne, kľúčik, Gina bež, bež moja bež!“

Gayo sa obzrel na Andreja a podotkol.

,,Andrej, dúfam, že si mal pravdu o Gine, ako o zlodejke!“

,,Jasan!“ - po pár minútach, v najväčšom chaose, za hukotu sirén a pobehujúcich pacientov spolu s lekármi po ulici, sa nenápadne dostali do svojho vypožičaného auta. 

Hiro-Sihma naštartoval, a keď sa chcel pohnúť, Gayo zavelil ,,STOP!“ Otvoril dvere a do auta skočila Gina s kľúčmi z čierneho fordu v papuľke.

,,Už môžeme!“ - povolil malý Gayo.

Hnedý strážcovia zbadali unikajúce auto, naskočili do svojho a Hiro-Sihma videl v spätnom zrkadle už iba dvoch nešťastne sediacich strážcov, bez kľúčika v spínacej skrinke. Mali dostatočný náskok na to, aby prešli celé mesto bez nezmyselných naháňačiek. Cieľ ich cesty mali na dohľad. Rozheganá, stará, ruská volga rachotila, akoby to mala už zrátané. Hiro-Sihma zdvihol mobilný telefón a vyťukal neznáme číslo.

,,Ste pripravený?“- začal s otázkami.

,,Natankovaná plná nádrž? ...Nič viac som nepotreboval počuť. Teraz sadnite do lietadla, sme pri vás do minútky! Potom chcem vidieť ten najrýchlejší štart vo vašej leteckej kariére, rozumeli ste ma? ...Čo ešte chcete? Príplatok?!?“ -  rozčúlil sa Hiro-Sihma, ale bolo mu jasné, že za chrbtom má sektu hnedých, tak súhlasil.

,,Dobre dostanete pridané! ...Koľko? ...Vy ste sa asi zbláznil! ...Dobre, dobre, len už štartujte!“

,,Gayo, myslíš si, že Gina dokáže aj s týmto pilotom zázrak?“- dodal nešťastne Hiro-Sihma.

,,Poďme konečne odtiaľ, lebo nás tu tí Gruzínci o všetko oberú!“

Na letisko došli včas. Dvojmotorové lietadlo bolo pripravené, natankované a skontrolované na ich let. Nikto z výpravy si už nechcel predstaviť... Lietadlo vzlietlo a Hiro-Sihma, teraz už s úsmevom na tvári, sledoval prichádzajúcich hnedých.

,,Chlapci, opäť vám to nevyšlo!“

Eurofox Z-43, ultraľahké lietadlo nabralo výšku a za sebou nechalo ako Gruzínsko, tak aj opäť nevydarenú akciu získať Praesagium hnedou sektou.

,,Čo nás ešte čaká? Máme Praesagium s jednou hlavou a neustále problémy!“

,,Máš pravdu Lukas, Praesagium v celku je lákavá ponuka aj pre tých, ktorý by ju chceli zneužiť. Aby si tomu rozumel. Ak sa niekto, ako je hnedá sekta dostane ku knihe a použije ju, mali by sme sa na čo tešiť! Ty si vyvolený pre Praesagium ako ,,Anjel“, oni by boli ako satani! Máme jednu z piatich hláv, a hnedá sekta nám nedá pokoj, kým sa nezmocnia Praesagia. Pán Merick mi povedal miesta, kde sa asi nachádzajú, no nevedel to ani on presne.“

,,Merick? Veď ten sa nás chcel zbaviť! Podplatil toho kapitána z lode, aby sa zbavil mňa a aj vás za 50 tisíc dolárov! On nás predal!“

,,Lukas, určite to nie je tak, ako to vyzerá, ja predsa Mericka poznám, ten by to nikdy neurobil.“ - bránil Mericka Hiro-Sihma.

,,Aby sme to neľutovali, pán Saburo!“

,,Ver mi, nebudeme, ja mu dôverujem. Ak získame aj ostatné hlavy, budeš potom súčasťou Praesagia!“

,,Čo to pre mňa bude znamenať?“

,,Schopnosti, ktoré nadobudneš vďaka Praesagia, ostanú v tvojom vnútri, aj keď sa kniha oddelí od pentagramu. Knihu, pentagram a hlavy sa potom musia stratiť z denného svetla, aby ich neprajníci nenašli.“

,,To ich spálime?“

,,Nie Lukas, uvedom si, že o sto alebo o dvesto rokov sa určite nájde opäť nejaký Lukas. Ty nebudeš nesmrteľný. Dnes si Praesagium vyvolilo teba, a vyvolí si niekoho aj v budúcnosti.“

,,A kam vlastne letíme?“

,,Ideme do Sýrie, do Damasku. Tam je podľa Mericka niekde v sopke ukrytá druhá hlava, je to čítanie myšlienok - hlava mozgu.“

,,Hmm, najprv more vody, teraz žiadna voda, už sa neviem dočkať!“ - dodal Lukas.

Po prílete do Damasku sa zrazu ocitli v inom svete. Sýria – socializmus v islamskej verzii. Miestami sa cítili, akoby sa vrátili o 25 rokov dozadu. Po vyplnení všetkých imigračných formalít sa dostali do zmenárne. Veľmi príjemne prekvapilo Hiro-Sihmu, že kurz bol výhodný a poplatky úplne minimálne. Ďalšie príjemné prekvapenie bol taxík. Po neupravených cestách, po ktorých ich čakalo drkotanie pár hodín, nastupovali do nového mercedesu, mysliac si, že to bude určite pohodlnejšia jazda, ako tá v tej starej volge. Okolo cesty pár stromov a kde-tu polia či farmy, ale väčšinou pustatina, všetko suché a hnedé.

,,A kde to vlastne máte namierené?“ - opýtal sa taxikár.

,,Do Shahby, prečo?“

,,Len tak, vybrali ste sa do tej najnevľúdnejšej oblasti, kde nič nie je, iba pár vyhasnutých sopiek a kilometre čiernej púšte.“- dodal.

,,Ako to myslel, že čierna púšť?“ - nedalo Lukasovi.

,,Nechaj sa prekvapiť, myslím, že teraz máme ten správny smer, oddychujte, ak sa to dá v tej horúčave, lebo o pár hodín pôjdeme priamo po slnku.“ - povedal Hiro-Sihma a uvelebil sa na mäkkej sedačke mercedesu...

III. diel   Čítanie myšlienok – hlava mozgu

V malej chatrči, kdesi vysoko v horách v zapadnutej osade Balkot, v pochmúrnej miestnosti, ktorú osvetľovala malá petrolejová lampa, sedel za dreveným stolom Marcus Merick a uprene sa díval do očí dvom mníchom v hnedých habitoch. Z krbu, v ktorom plápolal slabo praskajúci oheň, sálalo príjemne teplo. Vonku zatiaľ v tejto nadmorskej výške fúkal silný, nepríjemne studený vietor sprevádzaný so snehovou metelicou. Zdalo by sa, že mnísi kľačiaci na malých dečkách meditujú. Pravdou však bola komunikácia medzi nimi a Merickom formou telepatie. Pery, ktoré boli bez pohybu, predsa niečo vraveli. Všetci mali zblúdilé pohľady zaborene kdesi do neznáma a počuť sa pri tom mohli iba oni. Rozprávali sa medzi sebou rečou, ktorú ovládali aj bez toho, aby otvorili ústa, ovládali reč aj bez toho, aby boli jeden vedľa druhého. Ovládali reč praesagia.

,,Kde sú?“ - opýtal sa ich v myšlienkach Merick s akýmsi divným výrazom v očiach.

,,Smerujú k jaskyni zabudnutia pre druhú hlavu praesagia.“ - odpovedali zborovo myšlienkou.

,,Prečo ste zlikvidovali Andreja Makovieca?“- sypal otázky na mníchov.

,,Mali sme chrániť iba Vandu a Lukasa. Iní nás nezaujímali. Lukas ho potom vďaka praesagiu aj tak vyliečil, a vyliečil aj malého chlapca, ktorý vie, kde sa hlavy nachádzajú.“

,,Nie, nie, nie! Všetci sú dôležití! Nikto predsa nemal zomrieť, ani Popolovič!“

,,Popolovič bol veľmi pažravý, chcel viac, chcel samotné praesagium. Bol chamtivý. Smrť si zapríčinil sám. Popolovič zneužil aj vaše meno, že ste to zosnovali vy! V hydropláne nám potom vravel, že ak dostal takú tučnú zálohu, iba za prepravu cez čierne more, tak hodnota veci, ktorej sa zmocnil, je niekoľkonásobne vyššia. V hydropláne nás potom napadol Lukas, a vieme, že naberá silu praesagia. Na sedačke sme potom nechali aj pentagram a satelitný mobil, aby sa vedel spojiť s výpravou.“ - dodali.

,,Všetkých z výpravy budete chrániť, nikomu sa nesmie nič stáť! Všetci sú dôležití! Sekta čierneho polmesiaca je nebezpečná, už ste sa s nimi stretli, idú presne po tom istom, ako ja! Nesmú sa však dozvedieť o vašich schopnostiach, aj tak by nič nepochopili. Lukas začína naberať silu praesagia rýchlejšie, ako som si myslel, tak choďte, čas beží, rozumeli ste ma?“ - ukončil Merick myšlienkové kázanie a zatvoril oči.

,,Rozumeli.“- dodali a tiež zatvorili oči.

V chatrči náhle zavládlo ticho. Mnísi, ktorý sa naučili z praesagia niektoré vlastnosti, nevedeli všetky používať. Nevedel to ani Merick, a práve preto sa chcel dostať ku knihe a spojiť sa s ňou skôr, ako ju dá zničiť. Jedna z vlastností je aj cestovanie, ktoré prevádzajú mnísi u Mericka. Je to astrálne cestovanie. Existujú dve techniky cestovania. Prvá technika je taká, že odpútate svoje astrálne telo od fyzického a potom silou vôle pošlete svoje vedomie do tohto odpútaného tela. Druhý spôsob je pomocou imaginácie a vôle, kedy presuniete svoje vedomie mimo svoje fyzické telo a potom vôľou prikážete astrálnemu telu, aby sa s ním spojilo. Lukas bude, ak sa mu podarí nájsť všetky hlavy, používať obidva spôsoby. Mnísi vedia používať iba jeden spôsob, ten jednoduchší...

V tom čase...

Mercedes drkotal po zaprášenej ceste z Damasku do Shahby. Saburo Hiro-Sihma jemne pochrapkával so zaklonenou hlavou na opierke. Pravdepodobne mu neprekážalo pohadzovanie taxíka po nerovnej ceste. Taxikár mal naladenú miestnu rozhlasovú stanicu, z ktorej bez prestania vyhrávala otrasná hudba. Dalo by sa povedať, že okrem Lukasa to nikomu nevadilo. Mali zatvorené oči, len on sa zamyslene díval na ubiehajúcu krajinu za oknom, za ktorým mohol vidieť len samú púšť. Z myšlienok ho vytrhol pohľad na približujúci sa tmavý mrak za nimi. Lukas nemohol vidieť, čo spôsobuje toto vírenie prachu, no očividne sa za nimi niečo hnalo.

,,Pane, pane!“ - poklepkal taxikára po pleci.

,,Ten prach, ktorý sa víri za nami, je to normálne?“

,,Pravdaže, veď sme v púšti a môj mercedes za nami víri ten prach.“ - odvrkol taxikár.

,,Ja nemyslím len za nami, ja myslím za nami, vedľa nás, a aj za nami vedľa nás! Vlastne všade za nami!“- zvýšil hlas Lukas a taxikár s hustým čiernym fúziskom pod nosom sa začal obzerať

po spätných zrkadlách. Keď zbadal za autom to, na čo sa Lukas pýtal, skríkol.

,,Bože, držte sa!!! Búrka, držte sa!!!“ - neprestajným krikom prinútil ostatných otvoriť od prekvapenia oči. 

Taxík prudko zabrzdil a všetkých to hodilo smerom dopredu. Fúzatý taxikár vybehol z auta, otvoril kufor a začal vyťahovať deky, handry a všetko, čo tam našiel, aby mohol nimi pozapchávať špáry na svojom mercedese. Nikto z výpravy nechápal čo robí, no on v tejto podivnej činnosti pokračoval a s krikom ich pobádal, aby vyšli von z auta.

,,Pomôžte mi prosím vás! Rýchlo, rýchlo!“- kričal v panike.

,,Čo to stvárate, veď ste nás mohli zabiť!“- osopil sa na taxikára Andrej.

,,Ide búrka, rýchlo, pomôžte mi!“- pobehoval sem a tam a snažil sa pozapchávať všetko, čo malo špáru, dieru alebo nejaký otvor, cez ktorý by sa mohol piesok dostať do vnútra auta.

,,Rýchlo, rýchlo, berte deky, handry a čo ešte nájdete a zapchávajte všetky špáry!“- neprestal kričať taxikár. 

Prvá, ktorá pochopila taxikárovu paniku bola Vanda. Začala pomáhať zapchávať špáry, a keď sa obzrela, videla ten hustý, tmavý mrak, ktorý sa k nim približoval so zosilňujúcim hlukom. Akoby sa práve približoval nákladný vlak. Z otcovho rozprávania vedela, čo je to za búrku, a vedela aj to, čo všetko spôsobí ten jemný piesok pri silnom vetre. Keď skončila s vonkajšou úpravou, začala bez hlavo vyhadzovať veci z batohov, ktoré mali pohádzané na zadnej sedačke.

,,Čo si sa zbláznila, Vanda?“- prekvapene sa opýtal Lukas, keď videl Vandino vyčíňanie.

,,Nepozeraj sa na mňa tak hlúpo a radšej nám pomôž!“ - prekrikovali sa navzájom.

,,A k čomu nám budú všetky tie veci, čo si porozhadzovala po sedačke? Kto to bude po tebe upratovať?“

,,Teraz sa na nič nepýtaj, len vyťahuj tie veci!“ - prikazovala mu Vanda a Lukas len s prekvapením sledoval paniku okolo auta. 

Taxikár po chvíli zavelil.

,,Nastúpte si konečne a prikryte si tváre čím sa dá! Všetko, čo nájdete hoďte si cez hlavu!“- zakričal a všetci ho poslúchli.

Pozakrývali sa, poľahli jeden na druhého a čakali čo sa bude diať. Netrvalo dlho a z hukotom sa cez zlatý mercedes prehnala piesková víchrica takej sily, že to s autom až zakolísalo, priam sa v určitom okamžiku zdalo, že sa pod náporom vetra prevrhne. Zvuky, ktoré sa prehnali cez interiér, sa nedali ani opísať. Každý si zakrýval tvár pred pieskom, ktorý sa valil do vnútra, akoby ani kúskom nepomohlo, že sa ho pred tým snažili pozapchávať, a uši si držali oboma rukami, ak nechceli prísť v tom hluku o sluch. Vanda, ktorá poznala takéto búrky si bola vedomá, aké následky by to malo, ak by v tom čase neboli v aute. Bola to ich ochrana alebo skôr ich záchrana. Tých pár minút, ktoré prečkali pozakrývaný kde čím, sa im zdali, ako nekonečné. Pískanie a syčanie vetra po chvíli ustalo. Taxikár, ako prvý začal zo seba zhadzovať veci plné nafúkaného piesku, otvoril dvere a vystúpil.

,,Bože môj! Bože môj, to je škoda!“ - lamentoval zdesene fúzatý taxikár. 

Postupne začali vystupovať aj ostatní. Vanda, Lukas, malý Gayo s fretkou v náruči, a aj Hiro-Sihma. Keď už boli všetci von zo zlatého mercedesu, pochopili, prečo taxikár narieka nad toľkou škodou. Pred tým zlatý mercedes sa teraz trblietal v striebornom šate, od ktorého sa oslňujúco odrážalo slnko.

,,Wau!“ - vyšlo z Gaya, ako z prvého. 

V nemom úžase ostatní sledovali, ako jemný piesok z púšte v tej silnej víchrici kompletne opieskoval, či skôr obrúsil jeho zlatý lak. Až teraz boli svedkami, čo dokáže takáto búrka. Piesočná búrka. Lukas, ktorý ešte stále spľúval piesok, sa pozrel na Vandu.

,,Teraz už vieš, prečo som ti kázala vybaľovať všetky veci?“

,,Dobre, dobre, len ma nechci zas poučovať a robiť zo seba tú, onú...“ - nedokončil, lebo jej prísny pohľad prezradil všetko. 

Tereza podišla k fúzatému taxikárovi, ktorý nešťastne sedel so založenými rukami a opýtala sa.

,,Pane, búrka pominula, takže by sme mohli pokračovať, nie?“

,,Nie, slečinka, nemôžeme! Nie je to len obrúsený lak! Ten piesok sa dostal všade, do filtra, do nádrže, do chladiča aj do valcov! Môj taxík je momentálne nepojazdný, rozumiete?“- fňukal nad situáciou, ako malý chlapec.

,,Nie, nerozumiem.“ - nechápala Tereza.

Hiro-Sihma pristúpil k nemu, chytil ho jemne za rameno a tichým hlasom ho upokojoval.

,,Viem, že je to pre vás strata a dúfam, že ho máte poistené, no my musíme pokračovať. Mohli by ste nám povedať, ako ďaleko sme od Shahby?“

,,Asi hodinu pešo, týmto smerom.“ - ukázal rukou na juh a pokračoval v nariekaní.

,,Tak panstvo, každý si vezme svoje veci a ideme!“- zavelil Hiro-Sihma.

,,Pešo?“ - zaznela zborová otázka od Vandy a Terezy.

,,Ale kdeže, volal som do požičovne, posielajú nám tu limuzínu, len trocha počkáme.“- zavtipkoval Lukas. 

,,Jasne, že pešo!“ - dodal posmešne na koniec svojej irónie a pozbieral si svoje porozhadzované veci do batohu.

,,V Shahbe si požičiame ťavy aj so sprievodcom, tak sa hnime, lebo slnko nás tu o chvíľu spáli.“- poznamenal Hiro-Sihma.

,,Ťavy? Bože, to žartujete však, pán Saburo?“

,,Nie, nežartujem.“ - dodal vážne Hiro-Sihma. 

Vanda zagúľala očami a pozrela sa na Terezu. Potom iba tíško dodala.

,,On to fakt myslí vážne.“ - Tereza len nechápavo mykla plecami.

,,Asi áno.“- potvrdila Vandine prekvapenie.

Výprava bola opäť pobalená a pripravená na cestu. Hiro-Sihma pristúpil k taxikárovi, ktorý ešte stále zúfalo fňukal nad skazou a do ruky mu podal rolku bankoviek.

,,Dúfam, že vám to bude stačiť ako kompenzácia za spôsobené škody.“ - otočil sa, mávol rukou a všetci sa bez rozlúčky pobrali po zaprášenej ceste na juh. 

Taxikára tam nechali napospas osudu, no po pár metroch sa otočili, keď za sebou začuli jeho krik.

,,Ďakujem, ďakujem pán Japonec, ste svätec, môj Alah bude nad vami držať ochrannú ruku!“ - vzýval k slnku s rukami nad hlavou nejakého svojho boha a v jednej ruke držal malú rolku niekoľkých bankoviek.

,,Za toto si môžem dovoliť kúpiť aj dva taxíky!“ - kričal za nimi.

Hiro-Sihma sa pousmial, ostatní sa zasmiali a pokračovali ďalej. Posledné pohľady na jeho strieborný taxík a potom už nič okrem púšte okolo nich nebolo. Putovali touto nehostinnou krajinou a slnko, ktoré bolo azda najvyššie, ich neznesiteľne pálilo. V takej horúčave prestávali mať pojem o čase. Nemali za sebou ani polovicu cesty do Shahby a všetkým sa kolená od únavy podlamovali akoby pochodovali už týždeň. Horúci vzduch im pálil pľúca. S každým novým nádychom to bolo bolestivejšie. Že neboli pripravený na dlhý pochod púšťou, zistili, keď sa im začala míňať pitná voda. Ani jeden z nich nemal potuchy, ako dlho bude ešte trvať táto cesta.

,,Pán Saburo, ako ďaleko ešte?“ - vydralo sa z vysušených úst Terezy.

,,Vydrž, Teza, podľa mojich znalostí a výpočtov by sme mali do Shahby dôjsť asi za hodinu.“

,,Pán Saburo, aspoň chvíľku nám dajte vydýchnuť, urobme si krátku prestávku!“- prosíkal malý Gayo. 

,,Viete, Gina už nevládze!“

,,Dobre teda, ale iba na pár minút.“- povedal Hiro-Sihma a ostatným Gayo svojou detinskou hláskou, vyladil úsmev na tvárach. 

Zbytok výpravy asi čakal na tieto slová, tak sa bez vyzvania zložili do horúceho piesku, keďže na vôkol nebol ani len malý strom či krík, ktorý by im poskytol aspoň malý tieň. Po chvíľke oddychovania a doplnenia posledných, životodarných tekutinových zásob, malý Gayo položil Hiro-Sihmovi zas svoju detskú otázku.

,,Pán Saburo, o čiernom mori viete tak veľa, no mňa by zaujímalo, či viete niečo aj o púšti?“

,,Samozrejme, Gayo, a čo by ťa tak zaujímalo?“

,,Noo, možno by som chcel vedieť, či ten lesknúci sa mrak na horizonte je vážne mrak alebo len nejaké vrcholky skál, lebo pokiaľ si pamätám, žiadne skaly sme predsa nemíňali, či hej?“

,,Nie, nemíňali sme žiadne skaly, a to, čo vidíš za nami je určite len fatamorgána, asi taká, ako pred nami. Tam je tiež vidieť taký mrak.“

,,Počkajte, pán Saburo!“ - zapojil sa do rozhovoru Andrej.

,,Teraz sa ale mýlite! To, čo je vidieť za nami sa približuje, a to, čo je pred nami stojí, tak za predpokladu, že nemám halucinácie, sa k nám ženie niekto, kto bude mať pre nás vodu, a pred nami sú asi skaly, ktoré sa vypínajú nad Shahbou, nie?“ - konštatoval Andrej. 

,,Nie!!! Vážený vstávame a berieme nohy na plecia!“

,,Prečo?“- pýtali sa prekvapene.

,,Veď sme si nestihli ani poriadne oddýchnuť, tak prečo ten zhon?“

,,Merick mi spomínal nejakú sektu čiernych...“

,,Akých čiernych, veď ste hovorili, že je to sekta hnedých!“ - skočil mu do rozprávania Lukas.

,,Aj čiernych, aj hnedých.“ - pokračoval.

,,A ktorý sú horší ma teraz nezaujíma, viem len toľko, čo mi povedal Merick, tak to nebudem tu a teraz riešiť a radšej sa vyhneme obom, súhlas?“

,,Ja nevládzem chodiť, pán Saburo, a nie to ešte niekam pred nejakou sektou utekať!“- ohradila sa Vanda. 

,,Možno, že sa mýlite! Možno je to karavána a fakt nám pomôžu, pán Saburo!“

,,Tento krát sa nemýlim, vstávajte a poďme k tým skalám, čo sú pred nami, potom uvidíme, čo ďalej.“- dodal Hiro-Sihma a sám pre seba si neodpustil sebakritiku:

,,Ja už asi fakt strácam zrak, hm!“

Nabalený ťažkými batohmi sa celá výprava rozbehla smerom na západ k skalám, na ktoré ukazoval Hiro-Sihma.

,,Pán Saburo, to nestihneme!“- kričal zadýchaný Lukas.

,,Len bežte, bežte, už to nemáme ďaleko, stihneme to, tam sa im skryjeme!“

,,S tým malým batôžkom, čo máte na ramene, sa vám to uteká, ale my máme na pleciach váhu!“ - neodpustila si Tereza. 

To, čo videl Gayo, nebola žiadna fatamorgána, ale sekta čierneho polmesiaca na koňoch, ktorá sa neuveriteľne rýchlo približovala. Nohy sa im zabárali do jemného piesku. Všetko sa to zdalo, ako v spomalenom filme. Skaly, ku ktorým sa blížili boli už na dosah. Posledný z nich bežal malý Gayo a v rukách sa mu natriasala Gina.

,,Lukas! Lukas!“- kričal malý Gayo.

,,Už nevládzem, Lukas, počkaj na mňa!“

,,Zvládneš to Gayo, len bež!“ - povzbudil Lukas malého Gaya a pri tom sa obzrel, ako ďaleko od neho zaostal. 

Malý Gayo mal pravdu a Lukasovi zovrelo hrdlo. Zvírený prach spod konských kopýt sa zniesol okolo Gaya. Tucet koní sa dookola preháňalo a Gaya ani nebolo pod zvíreným prachom vidieť. Na koňoch sedeli také zvláštne čierne postavy, ktoré sa až priveľmi podobali na tých hnedých, spred knižnice, kedy mal s nimi Lukas čo to do činenia. Ostatným z výpravy sa podarilo dobehnúť pod prvé skaly, kde našli útočisko, no Lukas sa rozbehol späť. Zas sa mu vynárali myšlienky, ako bude bojovať s toľkou prevahou, ale nič mu nenapadlo okrem záchrany. Bez hlavo sa rútil na čiernych jazdcov a jediné, čo ho v tej chvíli zaujímalo, bol malý Gayo so Singapuru. Nebola mu jasná asi len jediná otázka, prečo sa nepustili za ostatnými, ale iba za malým Gayom? Bol pre nich až taký dôležitý, že ostatných si ani len nevšimli? Do klbku medzi kone sa dostal asi včas, lebo Gayo už kľačal na kolenách a tvár si kryl od prachu dupotajúcich koní. Chytil ho pod pás a snažil sa z kola vymámiť aj s ním v náručí.

,,Gayo, Gayo, si v poriadku?“- pýtal sa Lukas.

,,Neboj sa, som už pri tebe, nič sa ti nastane!“

,,Nič nevidím, Lukas, ten piesok mám všade! Kto to sú? Čo od nás vlastne chcú?“- plakal Gayo.

,,Neviem, možno nám to povedia...“ - nedopovedal povzbudivú vetu pre Gaya, lebo jeden z jazdcov mu niečo striekol do tváre a obaja sa v tom momente zosypali na zem v mdlobe...

V tom čase...

,,Mal som to tušiť! Mal som vás pred nimi strážiť, a nepodarilo sa mi to!“ - vyčítal si Hiro-Sihma.

,,Vy za to predsa nemôžete, že svet má aj takýchto chamtivcov!“ - upokojovala ho Vanda.

,,Mal som to vedieť, a keby nebolo môjho slabého zraku, mali by sme šancu pred nimi uniknúť, už toľko krát sa nám to podarilo! Mal som to vedieť!“ - neprestával si vyčítať Hiro-Sihma.

,,Čo urobíme? Ideme im na pomoc? Alebo ostaneme tu, ako krtkovia zahrabaný pred nebezpečenstvom v skalách!“ - pýtal sa rozhorčene Andrej, ale odpoveď nedostal ani od jedného z prítomných.

Len mlčky sa pozerali z úkrytu skál na to, ako čierny jazdci odnášajú ich priateľov niekam do neznáma. Nikto nič nepovedal, len tak tam ticho stáli. V šere medzi skalami si ani jeden z nich nevšimol hnedý opar, ktorý sa povedľa nich vznášal. Bola to presne taká istá hmlovina, ako pred knižnicou, kde Lukas oživoval Andreja či v lese, kde bol na čistinke vyliečený Gayo.

,,Pán Japonec, nemáte si čo vyčítať. Veľa skutkov, ktoré robíte, sú nad vaše sily, no tak ako to robíte, je správne. Mali by ste vedieť, že pán Merick vám pomáha!“- zaznelo v malej jaskyni pod skalami.

,,Ja viem, že Merick mi hovoril aj o tom, ale ja...“

Hiro-Sihma sa obzrel, lebo tento hlas mu bol cudzí a oslovenie ,,Japonec“ ho priam urážalo.

,,Kto ste? Čo tu robíte a čo od nás chcete? Ako ste sa sem dostali?!?“ - otázky nemali konca a ostaní sa s údivom dívali na hnedých mníchov.

,,Sme tu pre vás, a pán Merick nás poslal, aby sme sa o vašu výpravu postarali.“ - začali zborovo, keď si ich všetci všimli a začali si aj uvedomovať ich prítomnosť.

,,Ste hnedý, ste hrozba! Ste nebezpečenstvo, ako pri knižnici! Chcete sa zmocniť praesagia a nás sa potom jednoducho zbavíte, tak ako ste chceli zabiť Andreja! A hovoríte o Merickovi? O tom Merickovi, ktorý nás predal kapitánovi z lode Sonáta, ktorého ste tiež zabili?“

,,Nie! Nie sme tí, za ktorých nás považujete! Sme vaši strážcovia a Popolovič zneužil meno pána Mericka, zneužil aj vás, a za smrť si môže sám! Nie my, ale sekta čierneho polmesiaca je pre vás vážnou hrozbou, tak nás prestaňte obviňovať a radšej s nami spolupracujte!“- dodali zas zborovo.

,,Vy rozprávate? Tak to je skvelé, lebo sme si mysleli, že ste len akýsi prelud, nejaký démoni, čo sa snažia nám ukradnúť, čo sme našli, čo je už naše!“- kričala Tereza. ,,Nie! Sme strážcovia praesagia, ale v prvom rade musíme chrániť vás!“

,,Nás?“ - zapojila sa Vanda.

,,Áno, vás! A hlavne Vandu a Lukasa!“

,,Prečo práve mňa a Lukasa, ktorého pred malou chvíľou uniesli nejaké potvory? Kde ste do teraz boli, ak nás máte chrániť? Ako ste mohli dovoliť, aby uniesli Lukasa a Gaya, keď ste ich mali ochraňovať! Kde ste boli, keď vám na nich tak záleží?!?“ - neprestávala na nich sypať zbytočné otázky Vanda so slzami v očiach.

,,Lukas, Gayo a aj vy ostatní, budete v bezpečí, len nám musíte veriť!“ - dodali.

,,Teraz, čo uvidíte alebo začujete sa tomu nedivte, ale vieme presne, kde sa vaši priatelia nachádzajú! Vung-Lee, vodca sekty čierneho polmesiaca, nemá až takú moc, a my vám privedieme priateľov späť.“

,,A kde sú?“ - pýtala sa horlivo Vanda a slzy jej stekali po tvári.

,,Prečo pre nich už nejdete? Prečo ich neprivediete späť?

,,Všetko má svoj čas, Vanda.“

,,Všetko? Aj to, že ich možno zabijú? Nie! Oni nemajú toľko času!“ - neprestávala kričať a medzi skalami sa jej krik ozýval, ako v jaskyni.

,,Vanda, upokojte sa! Váš otec nám povedal, že ste bojovník, ale až tak...“

,,Môj otec? Čo viete o mojom otcovi?“- skočila im do rečí, ale mnísi na jej otázky neodpovedali.

,,Kde je môj otec?“ - mnísi boli ticho.

,,Prečo sa mi neozval celý dlhý rok?“ - neodpovedali ani tento krát, a Vanda k nim pristúpila bližšie a chcela v zúfalstve zdrapiť jedného mnícha za habit a poriadne ním zalomcovať, no prepadla sa cez nich, akoby boli vzduch. 

Na zem dopadla s hlučným zastonaním.

,,Au!!! A to malo čo znamenať? Veď vy ste...“

,,Vanda! Povedali sme vám, aby ste sa nedivili, ak náhodou uvidíte niečo nepochopiteľné, a jedna z takých vecí je aj táto!“ - prerušili ju obaja rovnako so zvýšeným hlasom.

,,Nás už nič neprekvapí.“ - povedal Hiro-Sihma a zohol sa k Vande, aby jej pomohol postaviť sa.

,,Vstaňte Vanda, musíme im dôverovať, ak im dôveruje aj váš otec. Na druhej strane vedia kde je Lukas s Gayom. A, ozaj, ako sa voláte, lebo mnísi vás oslovovať nemienime?“

,,Sme strážcovia.“ - odznela spoločná odpoveď.

,,Čo si pako?“ - zapojil sa Andrej.

,,To predsa nie je meno!“

,,Sme strážcovia.“ - opakovali mnísi.

,,Výborne, tak vám tie mená vymyslíme my!“- dodala Tereza, ktorá stála opodiaľ.

,,Sme strážcovia.“ - odznelo, akoby to mali zinscenované na povel. 

Andreja to vyvádzalo z rovnováhy a zopakoval nadávku, ktorej sa Tereza chytila.

,,Výborne Andrej, jeden z nich bude ,,Pako“, súhlasíte?“ - padlo Terezine rozhodnutie na mníchov.

Mnísi sa na seba pozreli a z vážnou tvárou sa predstavili jeden druhému tým istým menom.

,,Som Pako, a ty?“

,,Ja som Pako, a ty?“

,,Len jeden bude Pako, druhý sa musí volať inak!“- penil už Andrej, keď sa v malej jaskyni ozývalo samé Pako, Pako, Pako.

,,Prečo?“

,,Aby sme vás vedeli rozoznať, jasan?“- okríkol ich Andrej.

,,Nie.“ - vyšlo z mníchov a Tereza sa pousmiala.

,,Výborne Andrej, dal si im obom celkom pekné mená. Druhý sa môže volať ,,Jasan“ , a je to! Pako a Jasan.“ - označila ich menami a nikto neprotestoval, čo spolu s Andrejom vymysleli.

,,Prepáčte, prosím! Pako a Jasan, neušlo totiž mojej pozornosti, že ste spomenuli vodcu čiernej sekty Vung-Leea.“ - zmenil náhle tému Hiro-Sihma.

,,Presne tak. Vung-Lee je vodca sekty čierneho polmesiaca.“- dodali.

,,Vy myslíte toho Vung-Leea čo je riaditeľom knižnice v Burgase?“

,,Áno presne toho. Do knižnice sa infiltroval ako riaditeľ len preto, aby získal praesagium. Dlhé roky tam pracoval a potajomky hľadal miestnosť, o ktorej vedel od svojho starého otca.“

,,Veď ten Vung-Lee má skoro sto rokov.“- zapojila sa Vanda a pokračovala.

,,Tak ten jeho dedo musí mať aspoň dvesto rokov. Takže to praesagium je tak dlho na svete?“

,,Praesagium je tu azda od nepamäti.“- odpovedali zborovo Pako a Jasan.

,,Stále vyjde na svetlo sveta, stále sa totiž nájde nejaký Lukas, ktorý ho nájde, stále sú tu čierny a stále sú tu aj hnedý. Je to historický kolobeh, ktorý sa neustále opakuje. Pred čiernymi máme však jednu výhodu.“

,,A to je aká?“- položila takticky otázku Vanda.

,,Aby spojili praesagium, potrebujú k tomu tri veci.“ 

,,Knihu, pentagram a hlavu, však?“ - pridala sa Tereza.

,,Presne tak. A k tomu, aby sa praesagium stalo celkom, sú k tomu potrebné komponenty, ktoré oni nemajú. Potom tie komponenty treba aj nájsť a k tomu sú potrební, vyvolení a dvaja hľadači.“

,,To ale znamená, že teraz majú čierny všetko, nie?“ - zapojil sa aj Andrej do rozhovoru.

,,Nie Andrej, nemajú.“

,,A čo im k tomu ešte chýba?“

,,Ty, Andrej, ty im chýbaš do tejto skladačky. Praesagium vie spojiť iba Lukas, Gayo ho vie nájsť, lebo má na sebe vytetovanú mapu a vďaka tvojej pomoci ju vie aj vyzdvihnúť. Ale teraz už dosť! Musíme sa pobrať do jaskyne zabudnutia, kde práve teraz odnášajú vašich priateľov.“- ukončili výklad mnísi.

,,Oni majú predsa náskok! Majú kone, my nemáme nič! Bez žiadnej dopravy ich nemáme šancu dobehnúť!“- zapochybovala Tereza.

,,To máš pravdu vy nie, ale my áno. My pôjdeme astrálnou cestou, a vy si v Shahbe najmete ťavy alebo kone.“

,,A čo auto, nedá sa?“

,,Nie, k jaskyni je nezjazdná cesta, dostanú sa tam iba zvieratá.“ - dodali Pako s Jasanom.

Hiro-Sihma zdvihol svoje veci a opäť svojim typickým zavelil.

,,V poriadku, ide sa!“- vyšli z jaskyne a vybrali sa ďalej do Shahby.

Slnko bolo ešte vysoko a poriadne znepríjemňovalo chôdzu, no Shahbu už mali na dohľad. Do Shahby sa dostali pomerne v krátkom čase, a Hiro-Sihmovi netrvalo dlho prenajať si ťavy aj so sprievodcom, keď v jednom miestnom hostinci zamával nad hlavou s pár bankovkami. Po malom občerstvení ich už sprievodca ťahal na cestu. Päť tiav bolo pripravených s plnou výbavou pred hostincom. Výprava si spolu aj so sprievodcom sadla na ťavy a karavána zamierila na severovýchod.

V tom čase...

Lukas otvoril oči. Prvé, čo si uvedomil bolo, že má stŕpnuté ruky. Ak máte ruky nad hlavou a máte ich dlho zviazané, je pravdepodobné, že vám do nich neprúdi krv a tým pádom, stŕpnu. Lukas nemohol vedieť, ako dlho visel pripútaný na nejakú podivne pozbíjanú, drevenú konštrukciu. Začal sa mykať. No bolesť, ktorú pociťoval sa stupňovala.

,,Lukas! Lukas!“ - zaznalo šeptom jeho meno v šere tlejúcich faklí.

,,Čo je? Kto je? Kto je tam? Si to ty Gayo?“

,,Áno, ja! Som pripútaný vedľa teba, otoč sa!“

Lukas sa otočil a videl priviazaného Gaya vedľa seba.

,,Lukas, vieš kto nás uniesol? Vieš, kto sú tí zahalení jazdci?“

,,Neviem Gayo! Neviem, ani čo od nás chcú! Môžem len hádať.“

,,Tak hádaj, Lukas! Hádaj v náš prospech. Musím ti pripomenúť slová môjho strýka.“

,,A tie sú?“

,,Neukazuj, len povedz!“

,,Mám tomu chápať tak, že nikomu nemáš niečo ukazovať, len povedať?“

,Presne tak! Ani ty to nesmieš vidieť. Je to vytetovaná mapa na mojom tele.“

,,Aká mapa?“

,,Mapa hláv pentagramu.“

,,Ako si vedel, že pentagram potrebuje ešte aj hlavu?“

,,Nevedel som, Hiro-Sihma mi to len pripomenul a ja som si už len domyslel podstatu môjho tetovania.“

,,Samé tajnosti!“

,,Vieš Lukas, aj ty máš tajnosť!“

,,Ja? Ja nemám žiadnu tajnosť!“

,,Máš!“

,,Áno? A akú?“

,,Nikto nevie, čo je v knihe napísané, alebo sa mýlim?“

,,Nemýliš sa! To predsa nie je žiadna tajnosť!“

,,Že nie? Tak mi povedz, ako si vyliečil tie choré deti! Veď si mal spojené praesagium a musel si ho otvoriť! Čo tam bolo napísané?“

,,Gayo, vieš, že kto je veľmi zvedavý, bude skoro starý?“

,,Tak čo tam bolo napísané?!“ - nedal sa odbiť Gayo.

,,Nič. Kniha je prázdna.“

,,Ako prázdna? Keď si ju otvoril v nemocnici, tak si dlho v nej listoval!“

,,Máš pravdu. Kniha je prázdna pre nevyvolených. Až ten, ktorému je súdené otvoriť praesagium, si ju môže prečítať. Až jemu sa začne vynárať písmo, ktoré ostatní nevidia.“

,,Skvelé!!! Nevyrušujem?“ - zaznel kdesi v tme vedľa nich Lukasovi známi hlas.

,,Presne tak, ako mi to hovoril môj starý otec. Čakaj a všetko ti príde samo! Stoj a načúvaj a všetko sa dozvieš. Môj starý otec bol geniálny!“ - po krátkej chvíli sa z tmy nechal vidieť Vung-Lee.

,,Pán riaditeľ, vy?“

,,Áno, ja!“

,,Nikdy by som nepredpokladal, že vy...“

,,A čo si si myslel, že riaditeľa knižnice som zdedil? Že práve v Burgase som sa hádam zamestnal, aby som pokračoval v šľapajach svojich predkov? Nie Lukas! Hľadal som toľko rokov to, čo ty si našiel za jeden deň.“

,,Knihu?“

,,Nie knihu, ale celé praesagium! Hľadal som tajnú miestnosť, o ktorej mi hovorieval starý otec! Hľadal som pentagram, o ktorom mi hovoril zas môj otec! A o hlavách pentagramu som sa dozvedel až teraz.“

,,Aj tak je vám to zbytočné, nemáte všetky tri časti!“- oponoval Lukas.

,,To zatiaľ nemám, ale vďaka vám ich budem mať.“

,,Prečo ste uniesli aj malého Gaya? Pusťte ho, máte predsa mňa!“

,,Nie, Lukas! Gayo je mapa, ty si vyvolený a treba mi už len Makovieca. Ale toho sme stratili niekde medzi skalami aj s tvojimi priateľmi pred Shahbou.“

K Lukasovi v tom pristúpil jeden z čiernych a zasadil mu ranu do žalúdka až sa mu z toho zatmelo pred očami.

,,Kde je kniha, Lukas!“ - kričal Vung-Lee.

,,Neviem! Ako to mám vedieť, keď ste nás uniesli ktovie kam?!?“

Na žalúdok mu dopadol ďalší úder, po ktorom mu vyrazilo dych. Lukas sa sťažka nadýchol. K malému Gayovi pristúpili dvaja podobní a začali z neho strhávať odev.

,,Čo sú to za znaky? Kde je mapa?!?“- kričal nahnevane Vung-Lee.

,,Neviem! Mám len to a nemal to vidieť nikto! Ani vy!“ -  neprestal kričať Gayo a fackou Vung-Lee umlčal jeho krik.

,,Tie znaky mi preložíš! Rozumieš?“ - vytiahol fakľu zo stojanu v stene a začal ňou prechádzať Gayovi po chrbte.

,,Hovor!!! Čo sú to za značky! Kde je mapa? Kde je hlava?“

Malý Gayo sa s krikom rozplakal a na koniec od bolesti odpadol.

,,Ty podliak jeden!“ - kričal Lukas.

,,Za toto mi raz draho zaplatíš!“ - ozývalo sa v jaskyni. 

Tento krát mu zasadil ranu Vung-Lee. Lukasovi opäť vyrazilo dych.

,,Ešte sme neskončili, Lukas Valentine, ešte sa vrátime k tej mape, potom zvolím inú metódu, a ver mi, že vám bude veľmi nepríjemná!“- skončil s vycerenými zubami Vung-Lee a odišiel späť niekam do tmy odkiaľ prišiel aj so svojimi poskokmi.

Z labyrintu úzkych chodieb vyšli všetci z jaskyne a Vung- Lee sa otočil na dvoch najbližšie stojacích svojich prívržencoch.

,,Ty a ty! Pôjdete späť a budete ich strážiť, ako oko v hlave! Nič sa im nesmie stať, lebo sú pre nás veľmi dôležití! Ja si zatiaľ premyslím, ako z nich dostaneme tú mapu. Pochopili ste ma správne?“ - zavelil Vung-Lee a oni s pokorne sklonenými hlavami prikývli.

,,Áno, pane!“ - odznelo spoločne.

,,Choďte už!“ - zavelil a obaja čierni sa vrátili späť do jaskyne. 

Usadili sa k ohnisku a ani si nevšímali oboch ich väzňov visiacich opodiaľ. Ani Lukas, ani Gayo nejavili zatiaľ známky bdelosti.

,,Čo si myslíš o Vung-Leeovi? Čo s nimi plánuje urobiť?“- začal jeden zo strážcov.

,,Neviem. Aj mňa by to zaujímalo, no myslím si, že mať tak ich schopnosti, by nebolo na zahodenie.“

,,Čo tým myslíš, ich schopnosti?“

,,Vieš si predstaviť presúvať sa v čase? Vedieť napríklad aj reč mŕtvych?“

,,Nie neviem.“ - odpovedal druhý.

,,Človeče, mať ich schopnosti, tak si pánom sveta!“

,,Počúvaj! Kam mieriš týmito poznámkami?“

,,Ale nikam! Pozri sa na týchto dvoch. Visia tu pred nami a ani si neuvedomuješ, že je to poklad, že tu pred tebou visí zlato!“

,,Nerozumiem!“

,,Ak by sme sa zmocnili tých dvoch, máme šancu získať to, čo by mal dostať Vung-Lee!“

,,Ty ho chceš podraziť?“

,,Možno. Určite nám neplatí toľko, čo by sme si zaslúžili a čo za nich dostaneme. Vieš si to vôbec predstaviť?“

,,Nie! A ani si to nechcem predstaviť!“ - oponoval druhý. 

Medzi tým sa Lukas prebral. Na poly otvoril oči a ďalej sa pretvaroval, že je ešte mimo, že tie rany, čo utŕžil, stáli za to. Strážcovia prestali s tou stupídnou debatou a mlčky sa zahľadeli do slabo praskajúceho ohniska. Lukas upriamil pohľad na jedného z nich. Sám nevedel, čo spôsobovalo to jemné vibrovanie v jeho hlave. Bolo tak jemné, ale tak intenzívne, že si to sám nevedel, či nechcel, uvedomiť. Bol to hlas. Hlas s úplne nízkou frekvenciou, no aj tak veľmi zreteľnou. Bol to hlas jedného zo strážcov, jeho myšlienky.

,,Alah! Robím správne? Robím správne, ak tu držím dvoch nevinných ľudí proti ich vôli? Robím správne, ak počúvam idiota, čo sedí oproti mne a aj on ich chce pre svoje obohatenie? Je toto správne? Asi nemám na výber! Alah, odpusť mi! Aspoň keby to vedel ten, čo visí, že ja mu nechcem ublížiť! Ale musím! Moja rodina trpí a ja ich potrebujem nejak uživiť a inak sa to nedá! Musím! Musím! Musím!“  -  opakoval. 

Lukas od prekvapenia otvoril obe oči a vôbec nechápal, čo sa s ním deje.

,,To nie je predsa možné! Veď ja viem to, čo on si myslí! Hiro-Sihma mi o tom už vravieval, a až teraz viem, čo je čítanie myšlienok. Ale ak nemám hlavu, tak akože počujem hlas jeho mysle?“ -  Lukas privrel jedno oko, aby nevzbudil pozornosť, no stále sa upriamoval pohľadom do mysle toho jedného strážcu.

,,Keby som tak mohol. Keby som mu tak mohol povedať –,,uteč a zachráň aj malého chlapca!“ – ale ako mu mám povedať, že na ľavej ruke jeho zámok nefunguje.“

,,Čože?“ -  Lukas zdvihol jemne hlavu a pozrel na svoje ľavé zápästie.

,,Ľavý zámok je pokazený? Ľavý zámok je len tak zaklapnutý?“- urobil smiešny pohyb rukou a zovretie povolilo.

Lukas využil šancu a ľavou voľnou rukou sa oslobodil z pút. Netrvalo dlho a v tichosti zoskočil na zem. Pristúpil k malému Gayovi, ktorý mal stále sklonenú hlavu. Strážcovia, ktorý sedeli pri ohni, boli k nemu otočení chrbtom. Potichu zvesil aj Gaya a jemne ho položil na zem. Jeho chrbát bol tak spálený, že si Lukas uvedomil, akú bolesť musel prežívať. Keď sa chcel vrhnúť na prvého z čiernych, ktorý si ho nevšímali, zbadal, že okolo neho sa začala dvíhať hmlovina. Bola to tá hmlovina, ktorú videl v knižnici, ktorú videl aj v lese, ktorú pár krát už videl. Stretol sa s ňou aj v hydropláne, a za každým sa objavili hnedý mnísi.

,,Bože, ešte aj toto? Za každým musím čeliť akýmsi duchom, ktorý si zmysleli ma zneškodniť?“- hundral si v duchu Lukas a bol pripravený s voľnými rukami čeliť prevahe. 

Z tej hnedej hmloviny vystúpili mnísi, s ktorými už mal čo-to dočinenia. Ako náhle sa objavili, zaujal obranný postoj a bol pripravený čeliť útoku. Hnedý mnísi mu len so zdvihnutým ukazovákom, prekríženým cez pery naznačili, aby bol v tichosti. Zadívali sa mu do očí a nemuseli nič vravieť, lebo sa opakovalo to, čo pred knižnicou. Pery sa im nepohybovali a predsa sa rozprávali. Lukas ich vnímal a pri tom ostal stáť, ako ovalený mechom, lebo ako poznal mníchov, tak nič dobré od neho predsa pri knižnici nechceli, len mu uškodiť, či nebodaj ho zneškodniť a teraz sa mu pokúšajú pomôcť? Nechápal to, no keď si prečítal ich mysle, pochopil. V tom pristúpili k čiernym strážcom od chrbta a oboch ich, zovretím svojich dlaní za krk, začali rozkladať. V kŕčoch sa začali strážci mykať, až sa dostali do stavu, ako opisoval malý Gayo. Bola to hmlovina červenej blýskajúcej sa farby, čo malo za následok akéhosi molekulárneho rozkladu v prítomnosti. Ich hmotné tela sa rozložili. Mnísi zdvihli ruky nad hlavu a červené záblesky sa rozplynuli v priestore jaskyne. Potom sa otočili na Lukasa.

,,Lukas Valentine, som Pako.“

,,Lukas Valentine, som Jasan.“- predstavili sa mu a pokračovali.

,,Máme vás chrániť, takže čo sa stalo už viac krát medzi nami, ste si zle vysvetlili.“

,,V pohode, veď keď mňa chránite, tak mojich priateľov môžete predsa odstrániť tak, ako ste to spravili s Andrejom pri knižnici v Burgase, nie? Čo zle som si na tom vysvetlil?“

,,Asi to, že pre nás ste vtedy bol dôležitý iba vy a Vanda, a Andrej nie, teraz už vieme, že ste všetci dôležití, celá výprava.“- vysvetľovali, a opodiaľ malý Gayo so stonaním dal najavo, že sa prebral z mdlôb v bolestiach. 

Všetci traja sa otočili jeho smerom a Lukas sa k nemu sklonil. Pozrel sa na rany, ktoré na jeho chrbte pripomínali kožu ropuchy, samé pľuzgiere po popálenine a zoškvarená, zvráskavená koža. Gayo na neho hľadel so slzami v očiach a Lukas vedel, čo hovorí, nevedel, ako to vie, ale na nemé otázky mu ihneď odpovedal.

,,Samozrejme Gayo, viem, že ťa to bolí, a neboj o chvíľu to pominie, postarám sa o to, a z mníchov si nerob starosti, majú nám pomáhať, jeden ja Pako a ten druhý Jasan, sú to priatelia.“- odpovedal Gayovi a ten sa nestíhal diviť.

,,Veď som sa na nič nepýtal, tak čo to tu melieš.“ - sťažka vyšla hlasná otázka na Lukasa.

,,Ja viem, že si sa nepýtal, ale chcel si!“- odpovedal a Gayo bol od prekvapenia v rozpakoch, lebo presne tieto otázky mu vírili hlavou. 

Lukas sa pozrel na mníchov a tí mu len potvrdili jeho liečiteľskú schopnosť, ktorú mal využiť aj bez spojenia praesagia pre svojho priateľa. Vystrel ruku nad jeho chrbát a belasá žiara začala pomaly putovať po Gayovom chrbte. Rany sa na chrbte začali pekne zaceľovať až sa celkom stratili. Gayo sa postavil s úsmevom na tvári.

,,To je paráda.“ – povedal –,,keď ťa nič nebolí! A vieš ako...“

,,Viem, ako ťa to bolelo, keď ti chodil po chrbte s tou fakľou.“

,,Prestaň sa mi vŕtať v hlave Lukas, nie je to nič príjemné, vieš?“

,,Prepáč, ale neviem, ako to robím, tak ti to chcem len uľahčiť.“ - poznamenal Lukas.

,,Ak to už vieš z časti robiť, tak druhá hlava praesagia bude niekde na blízku a potom ti k tomu netreba praesagium, rozumieš?“- podotkol múdro Gayo so zdvihnutým obočím.

,,Kde sú ostatní? Kde je ten tyran Vung-Lee?“ - opýtal sa.

,,Neviem, ale predpokladám, že Pako s Jasanom to vedieť budú, však?“- povedal Lukas a otočil sa na mníchov.

,,Sú na náprotivnej strane jaskyne. Ležia za dunou piesku a sledujú tábor. Hľadajú vás a čakajú na náš signál.“- odpovedali.

,,A aký je to signál?“

,,Je to Gina!“ - povedali zborovo.

V tom čase...

Konečne sa zbytok výpravy dostal do blízkosti miesta, kde Vung-Lee aj so svojimi prívržencami sekty čierneho polmesiaca mali rozložený tábor. Na najvyššej pieskovej dune, na ktorej všetci ležali a pozorovali dianie okolo jaskyne zabudnutia, padla v tichosti prvá otázka.

,,A čo teraz? Našli sme Vung-Leea a aj jaskyňu, ktorú sme hľadali, že pán Saburo?“ – povedala Vanda a pokračovala – ,, a keď sa dobre pozerám, nevidím v tábore ani Lukasa ani Gaya!“

,,Teraz počkáme.“- odpovedal Hiro-Sihma.

,,Na čo čakať.“ - zapojil sa Andrej.

,, Oni sú v jaskyni a treba im pomôcť!“

,,Počkáme na Paka a Jasana, dajú nám znamenie, že sú všetci v poriadku a až potom vyrazíme. Pentagram má Vung-Lee, a s mníchmi sme dohodnutí, že Gina začne celú akciu, len musíme čakať!“

,,Tak ju tam pusťme!“- naliehal Andrej.

,,Nie! Ešte nie!“ - dodal Hiro-Sihma a v úkryte za dunou nastalo ticho. 

Andrej ležal na chrbte a sledoval pohybujúce sa mraky. Ostatní sedeli o niečo nižšie a len Hiro-Sihma, v prítomnosti Vandy, sledoval situáciu malým ďalekohľadom v tábore. Po krátkej chvíli mlčania začul Hiro-Sihma zavzlykať Vandu.

,,Čo sa deje, Vanda, prečo plačeš?“

,,Viete, pán Saburo, bojím sa!“ ,

,A čoho sa bojíš? Tých dole v tábore?“

,,Nie tých, bojím sa o Lukasa!“

,,Ja viem, že máš strach o toho, ktorého nosíš vo svojom srdci.“

,,Je taký nezodpovedný!“

,,Ja viem, ale vždy mu všetko vyjde zodpovedne.“

,,Je ľahkovážny a ľahkomyseľný!“

,,Viem, no Lukas premýšľa srdcom a preto sa dá na neho spoľahnúť.“

,,A je tak krásny! A ja som mu nemala čas nič povedať!“

,,Ja viem, miluješ ho, ale on o tom predsa vie.“

,,Čo vie? Veď som mu nič nepovedala! A toho sa bojím, že mu ani nestihnem povedať, že...“

,,Že ho miluješ?“

,,Nie, nie!!! Vlastne áno.“

,,Neboj sa, príde čas, keď mu budeš môcť povedať, čo k nemu cítiš, neboj sa Vanda.“ - skončil Hiro-Sihma a ďalej sa venoval pozorovaniu v tábore cez malý ďalekohľad.

,,Pán Saburo, deje sa tam niečo?“ - opýtal sa Andrej tichým hlasom.

,,Nie, prečo? Nevidím nikoho ani z našich štyroch priateľov. Vidím tam len pobehovať pár čiernych cvokov. Prečo sa pýtaš?“

,,Je to divné! Tam sa nič nedeje! Nič, ale u mňa vo vnútri sa dejú divné veci.“ - na to všetci spozorneli.

,,Aké?“

,,Ja neviem, asi také, ako na tom rázcestí pri lese, keď sme išli s Gayom k studničke. Mám nejasné vidiny, v rukách brnenie, točí sa mi hlava!“- Hiro-Sihma sa k nemu otočil a povedal.

,,Andrej, viem čo to je, takže si z tej vidiny zapamätaj čo najviac. Je to totiž cesta k druhej hlave.“

,,No až tak zle mi zas nemusí byť!“

,,To prejde.“ - povedal Hiro-Sihma.

,,V poriadku. Skúsim sa sústrediť na to, čo vidím.“

,,Andrej, a čo vidíš?“- nedalo zvedavej Tereze.

,,Práve teraz vidím, ako sa jedno pekné dievča skláňa nad červené pery, ešte krajšieho chalana...Huu!!!“ - zakričal Andrej a naširoko otvoril oči na Terezu, ktorá sa zľakla a samozrejme to neostalo bez poznámky.

,,Vieš čo si?!?“ - zahromžila Tereza.

,,Pst!“ – zavelil Hiro-Sihma – ,, niečo sa tam deje.“

Všetci spozorneli a priplazili sa až k vrcholu duny.

,,Čo sa tam deje?“ - zneli šepotom otázky.

,,V jaskyni vidím pohyb!“- šepkal aj Hiro-Sihma s ďalekohľadom na očiach.

,,Už ich vidím, sú živí a zdraví! A Lukas mi niečo ukazuje!“

,,Čo vám ukazuje?“

,,Zdvihnutý palec. Áno, vypustiť Ginu! Andrej, teraz môžeš pustiť Ginu! Pošli ju pre pentagram!“

Na to Gina, ktorá bola schovaná v Andrejovej mikine, vystrčila hlavičku a jemne zaskučala.

,,Poď zlatko, máme pre teba prácu. Druhý krát ideš pre ten istý lup. Pentagram, Gina, pentagram! Prines pentagram! Bež Gina, bež!“ - zadal jej rozkaz Andrej a položil ju na zem.

Hiro-Sihma, ktorý sledoval okolie sa zameral na vchod jaskyne. Lukas sa tam skláňal k malému Gayovi, a v ten čas sa mnísi vydávali niekam na ďalšiu astrálnu cestu. Za nimi sa totiž zdvihla ich obvyklá, hnedá hmlovina.

,,Lukas???“- pýtal sa ako námesačný Andrej zo zavretými očami.

,,Ako ťa môžem počuť? Viem, ako stále, všetko mi vysvetlíš neskôr!“- vravel na hlas Andrej a svojim monológom upútal na seba pozornosť.

,,Čo si sa zbláznil?“ – opýtala sa Vanda – ,,veď hovoríš sám so sebou!“

,,Nehovorím! Debatuje so mnou Lukas!“

,,Nemôžeš počuť Lukasa, keď je v jaskyni!“

,,Teraz počkaj, Vanda!“ – nedal sa odbiť a pokračoval – ,,áno Lukas, áno rozumiem! Púštna búrka, áno poviem im“ - dohovoril svoj podivný monológ alebo dialóg a ostatní čakali na vysvetlenie.

Nikto, okrem Hiro-Sihmu, tomu nerozumel.

,,Pán Saburo, ak nastane v tábore púštna búrka, všetci sa máte rozbehnúť k ich koňom. Zoberiete šesť koní a potom nás počkáte pred vchodom do jaskyne.“

,,V poriadku, porozumel som všetkému, až na jedno. Čo bude s Ginou?“

,,Gina je šikovná, postará sa o seba sama a neskôr vyskočí ku niektorému z vás aj s pentagramom.“ -skončil Andrej a prikrčený sa pustil z pieskovej duny k jaskyni.

Gina bola už na polceste k stanu, v ktorom si obzeral pentagram Vung-Lee a sám pre seba si hundral.

,,Si krásny! Si tak dokonalý! Musím získať všetko! Nikto si to viac nezaslúži, ako ja! Ja som vyvolený, ja budem ten dokonalý!“- skončil Vung-Lee a ani si nevšimol, že sa mu popod stan vtrela do jeho prítomnosti Gina.

Tíško zaliezla za vysokú krabicu a malým ňufáčikom vetrila...

V tom čase...

Andrej dobehol do jaskyne, v ktorej čakali Lukas a Gayo.

,,Som rád, že vás vidím zdravých.“ – zvítal sa s nimi Andrej a pokračoval – ,,dúfam, že si ma nikto nevšimol.“

,,Ak by si ťa všimli, ver tomu, že by si bol prvý, ktorý by o tom vedel.“ - podotkol Lukas.

,,A byť zdravý je relatívny pojem. Doteraz to tak nevyzeralo!“ - pridal sa Gayo.

,,Čo ty už môžeš vedieť o relativite?“

,,Ver mi, že dosť Andrej, dosť!“

,,Prestaňte, musíme ísť!“- a Lukas sa vybral späť do jaskyne.

Malý Gayo sa s úškrnom otočil a mieril za Lukasom. Andrej ich nasledoval. Po pár minútach chôdze sa Lukas zastavil na rázcestí chodieb a otočil sa na Andreja.

,,Kadiaľ?“

,,Ja neviem, videl som len veľkú jaskynnú sálu, ale nie cestu k nej!“

,,Tak to je skvelé! Si náš navigátor a cestu nevidíš?“- začal hromžiť Lukas.

,,Počkaj, všetko má predsa svoje opodstatnenie.“- dodal a pristúpil ku Gayovi. 

Vyhrnul mu zašpinenú košeľu a dlaň priložil na jeho tetovanie. Privrel oči a zavelil – ,,v ľavo!“

Po skalistej, úzkej chodbe prišli k svojmu cieľu. Chodba sa totiž zužovala na toľko, že Lukas s Andrejom ostali zakliesnení medzi skalami. Fakle im dohoreli a v tme, ktorá ich obklopila, Lukas povedal.

,,Gayo, tento úzky otvor môžeš zvládnuť už iba ty. Všetko je to na tebe!“-  Gayo viac nečakal a vydal sa k malému otvoru, z ktorého vychádzalo svetlo. 

Prestrčil hlavu do otvoru a zhliadol obrovskú jaskynnú sálu. Päť večných plameňov horelo po stranách na stenách. To stačilo na to, aby osvetlilo sieň toľkej nádhery. Z toho malého a úzkeho otvoru nevychádzalo svetlo z faklí, ale zo zlata, ktoré tam bolo len tak porozhadzované, a od ktorého sa všetky tie svetelné lúče odrážali. Všetko to vyzeralo ako sen. Akoby tam toľký poklad niekto len tak nahádzal a potom sa ponáhľal pre ďalší. Bolo to ako v rozprávke o zbojníkoch a ich poklade.

,,Wau!!!“ - prekvapene zajasal Gayo.

,,Čo je tam? Čo tam vidíš?“

,,Tak toto by ste mali vidieť! Toľko zlata ste nevideli ani v rozprávke o Ali-Babovi!“ - rozčarovane odpovedal Gayo.

,,Zlato nech ťa nezaujíma! Hľadaj tam to, po čo sme sem prišli!“

,,Viem! Viem!“

,,Tá druhá hlava má mať podobu mozgu, nezabudni! A pravdepodobne bude niekde zasunutá v kalichu, ale neviem v ktorom, lebo viac som už na tvojom tetovaní nevidel!“ - kričal Andrej na Gaya a jeho hlas sa ozýval na všetky možné strany.

,,V poriadku, už ju mám!“ - ozývalo sa späť k otvoru.

,,A neuveríš mi, ale tá hlava nie je v žiadnej z tých zlatých kalichov, ale v obyčajnom plechovom! Verili by ste tomu?“

Andrej a Lukas sa na seba prekvapene pozreli, a aj keď boli v úplnej tme, asi obaja cítili visieť nad plechovým kalichom nezodpovedané otázky. 

,,Myslíš na to, na čo ja?“- opýtal sa Andrej.

,,Asi hej, ak je mýtus o kalichu pravdivý, tak Gayo drží v rukách kalich mladosti!“ - dodal s prekvapením Lukas.

,,Po tisícročia sa hľadal tento kalich a my sme ho našli! Lukas, vieš čo to znamená?!?“

,,Viem! Gayovi nebudeme nič hovoriť, len vezme druhú hlavu praesagia a ideme preč!“

,,Ty si sa zbláznil!?!“

,,Nie! Nezbláznil! Určite pre toto tu nie sme! A ani pre zlato sme tu predsa neprišli! Máme vziať iba hlavu!“

,,Dobre, ale vieš, že ja sa tu vrátim!!!“ - vykríkol do tmy Andrej a Lukas mu veril.

Vlastne musel, lebo si to prečítal v jeho mysli. Pri tom bol presvedčený, ako dobre ho pozná, no asi sa mýlil a s touto myšlienkou sa už nemienil zaťažovať, nie tu a nie teraz.

,,Gayo, máš tú hlavu?“ - ozývalo sa po jaskyni.

,,Mám! Idem späť a podám vám aj fakle, fakle, fakle!“- doznievalo Gayove echo v priestore.

Nízky a úzky priechod zalialo svetlo. Andrej s Lukasom zobrali fakle a pomohli Gayovi pretiahnuť sa cez otvor. Lukas obdŕžal od Gaya aj druhú hlavu, ktorá mala podobu mozgu. Dlaň, v ktorej držal hlavu sa rozjasnila v šere na prekrásnu, trblietajúcu sa do modra oslnivú žiaru. Lukas dlaň zovrel a pocítil silnú energiu hlavy, ktorá sa mu rozlievala azda po celom jeho tele. Takýto blažený pocit už raz zažil. Bolo to v tom lese, kedy dostal do ruky od Gaya prvú hlavu, a za predpokladu, že nájdu aj ostatné, vedel, že sa ten pocit bude ešte opakovať. Hlavu si zastrčil do vrecka nohavíc a vybral sa na spiatočnú cestu von z jaskyne. Pri tom mal na pamäti Ginu, na ktorej záležalo, či bude praesagium celok alebo nie...

V tom čase...

,,Tak takéto tornádo som teda nečakal.“ - povedal Hiro-Sihma a postavil sa.

,,Je to ten signál, o ktorom sa hovorilo, tak sa zdvíhajte a ideme do tábora pre tie kone!“

,,Bože môj! To vyzerá fakt, ako tornádo!“- pridala sa Vanda a nasledovala Hiro-Sihmu z úkrytu piesočnej duny.

Ako posledná zazrela piesočné tornádo Tereza.

,,Vanda, vieš, že nám ten piesok zničí pleť?“

,,Bež Teza! O pleť sa budeš starať, keď z toho vôbec vyviazneme so zdravou kožou!“ - kričala za ňou Vanda.

,,No jasné, teba akné nikdy netrápilo.“ - zamrmlala si už len pre seba a dodala.

,,A kde v tom tornáde vôbec nájdeme kone?“

Nikto ani len netušil, že tornádo spôsobili Pako a Jasan. Nikto nevedel, prečo vzniklo, no Vande, Tereze a Hiro-Sihmovi to vyhovovalo, lebo v tomto pieskovom chaose, ktorý nastal v tábore, boli všetci rovnaký. Zahalení od hlavy až po päty. K opusteným koňom, ktorých nemal teraz kto strážiť, pristúpili Hiro-Sihma, Vanda a Tereza a odviazali šesť koní, ako mali dohodnuté. Piesok, ktorý ich šibal do odkrytej tváre, bol neznesiteľný. A aj napriek tomu, že bolo obtiažne otvoriť oči len o čosi viac, ako bolo nutné, Vanda zbadala malú Ginu s pentagramom v papuľke.

,,Gina, zlatko, poď sem, rýchlo, Gina!!!“ - a Gina priskackala k Vande.

,,Ty si poklad! Vieš to?“ - chytila ju a dala jej bozk na ňufáčik. 

Potom ju strčila do batohu a vyskočila na koňa. Druhého len tiahla za uzdu k jaskyni zabudnutia. Tam už na nich čakali ostatní z výpravy. Bolo to tak perfektne naplánované, že lepšie sa to už ani nedalo. Lukas, Andrej a malý Gayo povyskakovali na voľné kone a všetci spoločne vyrazili preč od jaskyne. Preč od tyrana Vung-Leea, preč od sekty čierneho polmesiaca. Preč aj od pokladu, ktorý zanechali v jaskyni zabudnutia napospas, a ktorý azda len Andrejovi ostal ležať v mysli.

,,Andrej, prestaň! Neskôr sa tu vrátiš pre to, po čom tak túžiš, ale teraz ťa ešte potrebujem ja a aj celá táto výprava!“

,,Veď som nič nepovedal!“- kričal za Lukasom.

,,Viem, ale neustále na to myslíš!“ - ukončil Lukas a Andrej ostal prekvapený s otvorenými ústami. 

Lukas popohnal koňa ešte rýchlejšie a už sa nechcel zaťažovať s Andrejovými myšlienkami a jeho túžbe po bohatstve, ktoré ležalo hlboko v jaskyni. Vedľa Lukasa cválala Vanda, ktorá sa na neho uprene dívala. 

,,Vanda, ja viem! Veď aj ja teba!“ - chcel prekričať hluk vetra.

,,Čože?!?“ - Lukas sa otočil na Vandu a pousmial sa tak, ako sa usmievajú na seba zamilovaní.

Vande opäť vyšiel na líci rumenec. Lukas zatiaľ vedel iba to, čo vedel, no nepotrvá dlho, aby to Vanda zistila, že aj on a bez čítania myšlienok na ňu neprestajne myslí, že aj on je do nej blázon! Kam teraz smerovali, vedel iba Hiro-Sihma. Vedel aj to, že ich čaká ešte veľa nástrah, dlhá cesta a nepríjemná sekta čierneho polmesiaca. Vedel, že Vung-Lee, ktorého nechali v tábore so sklonenou hlavou v piesku, sa nevzdá a bude ich prenasledovať. Vedel to. Vedel, ale výprave o tom nepovedal. Nechcel. Celé toto posolstvo, na konci ktorého má Lukas získať česť vyvoleného, sa Hiro-Sihma chce snažiť, aby ho nikto iný nezískal. V nesprávnych rukách je praesagium nebezpečná zbraň. Knihu, pentagram a dve hlavy už získali. Čaká ich tretia hlava a tá je skrytá hlboko v indických dažďových pralesoch. Výprava zmiernila tempo a pri ostrom slnku pokračovali niekam na stanicu. Na železničnú stanicu. Presnejšie, na Transindický expres...

Záver

Lukas Valentine. Obyčajný mladý muž. Obyčajný a predsa výnimočný. Lukas dostal do vienka dar, ktorý mu mohol závidieť každý, kto nemá čistú myseľ, či ducha. Každý zloduch na svete si prial získať to, čo mal Lukas. Schopnosti praesagia. Človek s prezieravou mysľou, prívetivou dušou a otvoreným srdcom má byť obdarený praesagiom už od nepamäti. Držiteľ tohto praesagia získava schopnosti nad ľudské chápanie. Samotná vyššia moc si pravidelne vyberá svojho vyvoleného, ktorý má iba jednu úlohu. Brániť dobro pred zlom, pred škodcami a neprajníkmi, ako je Vung-Lee a jemu podobný. Po získaní všetkých hláv sa sila praesagia prenesie na Lukasa, ktorý bude musieť časti tejto moci ukryť pred zrakmi chamtivcov. Na zemi je veľa miest, kde bude praesagium neskôr rozložené a po častiach schované, no stačí to? Asi nie! Stále sa tu nájdu taký, ako je Vung-Lee, ktorý je schopný a odhodlaný ísť aj cez mŕtvoly, aby získal silu a moc. Po stáročia bolo praesagium hľadané, po stáročia opäť schovávané. Odhodlaný brániť také posolstvo je aj Lukas Valentine, ktorý bol vybraný samotným praesagiom. Podarilo sa mu získať knihu, pentagram a dve hlavy. No do spojenia úplného celku mu ostáva ešte dlhá a nebezpečná cesta. Cesta, na ktorej by sám, aj keď plný síl a odhodlania, bez pomoci neuspel. Bez priateľov, ktorých po svojom boku bezpochyby má, by sa jeho cesta skončila kdesi v začiatkoch tohto dobrodružstva. Starý, dobrý Hiro-Sihma obdarený múdrosťou života, jeho priateľ Andrej, bez ktorého by nebolo možné nájsť hlavy a aj malý Gayo zo Singapuru, ktorému ako dieťaťu vytetovali mapu úkrytov na jeho tele. Zamilovaná Vanda, v ktorej ešte stále drieme utajená, no ojedinelá cnosť. A aj večne nespokojná, no o to úprimnejšia Tereza. Zabudlo sa na niekoho? Pravdaže, na šibalku Ginu, malú fretku zlodejku v tom lepšom slova zmysle, samozrejme. A o kom sa to tu vlastne hovorí? No predsa o priateľoch! O priateľstve, ktoré je stále považované za najväčší dar človeka. Bez neho je život ťažký, ba priam nepredstaviteľný. Priateľstvo si totiž nehľadáme, priateľstvo si nájde každého z nás. Po boku tých najvernejších bude mať Lukas šancu. Šancu získať to, čo mu nadelil osud. Do úplného spojenia praesagia ho delia ešte tri hlavy. Podarí sa mu naplniť osud? Dúfajme... Nie, radšej verme!!!

Koniec prvej časti 