Rainbow Rowellová

NEDEJ SE

Copyright © 2015 by Rainbow Rowell

All rights reserved

Translation © Jana Kunová, 2016, 2023

ISBN 978-80-242-9026-3

Obsah

- KNIHA PRVNÍ

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

- 12

- 13

- 14

- 15

- 16

- 17

- 18

- 19

- 20

- 21

- 22

- 23

- 24

- 25

- 26

- 27

- 28

- KNIHA DRUHÁ

- 29

- 30

- 31

- 32

- 33

- 34

- 35

- 36

- 37

- 38

- 39

- 40

- 41

- KNIHA TŘETÍ

- 42

- 43

- 44

- 45

- 46

- 47

- 48

- 49

- 50

- 51

- 52

- 53

- 54

- 55

- 56

- 57

- 58

- 59

- 60

- 61

- 62

- 63

- 64

- 65

- 66

- 67

- 68

- 69

- KNIHA ČTVRTÁ

- 70

- 71

- 72

- 73

- 74

- 75

- 76

- 77

- 78

- 79

- 80

- 81

- 82

- 83

- 84

- 85

- EPILOG

- Poděkování

- Poznámka autorky

Laddiemu a Roseymu –

kéž vybojujete své bitvy

a ukováte svá vlastní křídla

KNIHA PRVNÍ

1

SIMON

Na autobus jdu pěšky a sám.

Když odjíždím, je kolem toho spousta papírování. Celé léto si bez doprovodu dospělého a propustky od královny nesmíme ani skočit do Tesca – a na podzim v děcáku prostě něco podepíšu a můžu si jít.

„On chodí do zvláštní školy,“ vysvětluje jedna úřednice druhé, když odcházím. Sedí v kukani z plexiskla a já jí šoupnu papíry škvírou pod okýnkem. „Do školy pro těžké delikventy,“ dodá šeptem.

Ta druhá ani nezvedne hlavu.

Každé září je to stejné, a přitom nikdy nejsem ve stejném ústavu dvakrát.

Poprvé, když mi bylo jedenáct, mě do školy doprovodil samotný Mág. Další rok ale prohlásil, že se na Watford dokážu dopravit sám. „Zabil jsi draka, Simone. Pár přestupů a kus pěšky jistě zvládneš.“

Já toho draka zabít nechtěl. Myslím, že by mi nic neudělal. (Stále se mi o něm občas zdává. Shořel zevnitř, jako když propálíte cigaretou papír a plamen se po něm postupně šíří, až ho pohltí.)

Dojdu na zastávku, a zatímco čekám na první autobus, sním mátovou čokoládu. Z tohohle autobusu přestupuju na jiný. A z toho na vlak.

Jakmile se ve vlaku usadím, pokusím se usnout, s taškou na klíně a nohama položenýma na protějším sedadle – jenomže pár řad za mnou mě pořád pozoruje nějaký chlap. Cítím jeho pohled, šimrá mě v zátylku.

Možná jen úchyl. Nebo policajt.

Anebo lovec hlav, který se dozvěděl o jedné z odměn, které jsou na mě vypsané… („Proč se jim vlastně říká lovci hlav?“ zeptal jsem se Penelopy, když jsme s prvním takovým svedli boj. „Protože když tě chytí, smí si nechat tvoji hlavu,“ odpověděla. „Nebo aspoň zuby.“)

Přestoupím do jiného vagonu a už se nesnažím usnout. Jak se blížím k Watfordu, jsem čím dál netrpělivější. Rok co rok zvažuju, že vyskočím z vlaku a do školy se prostě odčaruju, i kdybych měl skončit v kómatu.

Mohl bych na vlak seslat Hoď sebou, ale to je i za normálních okolností dost vrtošivé zaklínadlo, a prvních pár kouzel ze začátku školního roku mi vždycky vychází ještě hůř než obvykle. Správně bych měl přes léto usilovně trénovat – drobná, prověřená kouzla, když se nikdo nedívá. Třeba si v noci rozsvítit lampičku. Nebo proměnit jablko v pomeranč.

„Zavazuj si kouzlem tkaničky a zapínej knoflíky,“ poradila mi slečna Possibelfová. „A tak podobně.“

„Já mám knoflík jen jeden,“ řekl jsem na to, a pak zrudnul, když sklouzla pohledem k mým džínům.

„Tak používej magii v domácnosti,“ pokračovala. „Umyj nádobí. Vylešti příbory.“

Ani jsem se nenamáhal s vysvětlováním, že v létě dostávám jídlo pouze na tácech a k němu plastový příbor (lžíci a vidličku, zásadně bez nože).

S procvičováním magie jsem se letos v létě taky nenamáhal.

Je to nuda. A je to na nic. A ničemu to nepomáhá. Když trénuju, nestává se ze mě lepší kouzelník. Jenom ve mně pak snáz bouchnou saze…

Nikdo neví, proč se moje magie projevuje tak, jak se projevuje. Proč exploduje jako bomba, místo aby mnou proudila jako potůček nebo jak to krucinálfagot funguje všem ostatním.

„Já nevím,“ řekla mi Penelopa, když jsem se jí zeptal, jak by popsala svoji magii. „Připadá mi to nejspíš, jako že mám v sobě studnu. Tak hlubokou, že nedohlédnu na dno, nedovedu si ho ani představit. Ale nespouštím dolů vědro, prostě jen v duchu nasaju vodu vzhůru. V tu chvíli ji mám k dispozici – kolik chci, dokud se soustředím.“

Penelopa je soustředěná pořád. Navíc má pořádně velkou moc.

Agáta ne. Aspoň ne takovou. A o své magii nerada mluví. Jednou o Vánocích jsem ale Agátu otravoval dlouho do noci, už byla únavou úplně zpitomělá, a tehdy mi řekla, že seslat kouzlo je pro ni jako zatnout sval a držet ho zaťatý.

„Jako croisé devant,“ vysvětlila. „Víš?“ Zavrtěl jsem hlavou.

Ležela na vlčí kožešině před krbem, stulená jako hezoučké koťátko. „To je z baletu,“ řekla. „Jako když držím pozici, co nejdéle to jde.“

Baz mi řekl, že pro něj to je jako škrtnout sirkou. Nebo zmáčknout spoušť.

Neřekl mi to jen tak. Stalo se to, když jsme v páťáku bojovali v lese s chimérou. Zahnala nás do kouta a Baz neměl dost síly, aby ji vyřídil sám. (Na chiméru nemá dost síly ani sám Mág.)

„Dělej, Snowe!“ hulákal na mě Baz. „Udělej to. Nech to kurva bouchnout. Teď!“

„Nemůžu,“ pokoušel jsem se mu vysvětlit. „Tak to nefunguje.“

„Ale funguje, himlhergot!“

„Neumím to prostě nahodit,“ hájil jsem se.

„Zkus to.“

„To nejde, hernajs.“ Oháněl jsem se mečem – v patnácti už jsem to s ním dost slušně uměl – jenže chiméra neměla hmotné tělo. (Protože takovouhle smůlu mám pořád. Začnete u sebe nosit meč, a všichni vaši nepřátelé jsou rázem z mlhy a pavučin.)

„Zavři oči a škrtni sirkou,“ zavelel Baz. Schovávali jsme se za nějakou skálou. Baz sesílal jedno kouzlo za druhým, prakticky je prozpěvoval.

„Cože?“

„To mi říkávala matka. Škrtni ve svém srdci zápalkou, pak rozdmýchej plamen.“

U Baze je všechno vždycky o ohni. Nechápu, že mě ještě nespálil na škvarek. Nebo neupálil na hranici.

Když jsme chodili do třeťáku, s oblibou mi vyhrožoval vikinským pohřbem. „Víš, co to je, Snowe? Zapálená hranice, kterou pošlou na širé moře. Uspořádáme ti to v Blackpoolu, aby se mohla přijít podívat i všechna ta normální chátra, se kterou se kamarádíš.“

„Trhni si,“ říkával jsem a snažil se ho neposlouchat.

Chátra sem, chátra tam, mezi normály jsem nikdy žádné kamarády neměl.

V normálním světě se mi všichni pokud možno klidí z cesty. Penelopa tvrdí, že cítí moji moc a instinktivně se jí vyhýbají. Jako psi, ti se taky svému pánovi nikdy nepodívají do očí. (Ne že bych byl něčí pán – tak to nemyslím.)

Zato u kouzelníků je to přesně naopak. Ti vůni magie zbožňujou. Musím se hodně snažit, aby mě začali nenávidět. U všech kromě Baze. Ten je imunní. Možná si proti mně vytvořil rezistenci za těch sedm let, co spolu ve škole bydlíme v jednom pokoji.

Tu noc, co jsme bojovali s chimérou, na mě Baz ječel tak dlouho, až to ve mně bouchlo.

Oba jsme se o pár hodin později probudili v začernalé jámě. Ze skály, za kterou jsme se schovávali, zbyl jen prach a z chiméry obláček páry. Anebo možná prostě zmizela.

Baz prohlašoval, že jsem mu spálil obočí, ale podle mě se mu vůbec nic nestalo – byl jako ze škatulky.

Typické.

2

SIMON

Přes léto si zakazuju myslet na Watford. Po prvním roce, to mi bylo dvanáct, jsem na něj myslel celé léto. Vzpomínal jsem na všechny, co jsem ve škole poznal – na Penelopu, Agátu, na Mága. Na věže a na krajinu kolem. Na svačiny. Na moučníky. Na magii. Na to, že já umím kouzlit.

Byl jsem nemocný, jak jsem na Watfordskou školu magických umění pořád myslel – dnem i nocí – až mi to začalo připadat jako sen. Jen další fantazie, aby mi líp utíkal čas.

Jako když jsem sníval, že ze mě jednou bude fotbalista.

Nebo že se pro mě vrátí rodiče, mí opravdoví rodiče… Táta by byl fotbalista. A máma nějaká prachatá modelka.

A vysvětlili by mi, že si mě nemohli nechat, protože byli na dítě moc mladí a jemu by to zničilo kariéru. „Ale pořád se nám po tobě stýskalo, Simone,“ řekli by. „Hledali jsme tě.“ A pak by mě odvezli do svého paláce.

Fotbalový palác… Kouzelnická internátní škola…

Za bílého dne vám obojí přijde jako hovadina. (Zvlášť když jste se právě vzbudili v pokoji se sedmi dalšími odkopnutými dětmi.)

To první léto jsem vzpomínku na Watford rozdrtil na krvavou kaši, a pak na podzim přišly moje papíry a peníze na autobus, a s nimi vzkaz od samotného Mága…

Opravdové. Všechno to bylo opravdové.

Proto jsem si to další léto, po druhém roce na Watfordu, úplně zakázal na magii myslet. Na celé měsíce. Prostě jsem se od ní odřízl. Nescházela mi, netoužil jsem po ní.

Rozhodl jsem se, že si návrat do světa mágů nechám na září jako velké překvapení, jestli na to dojde. (A došlo. Zatím pokaždé.)

Mág zpočátku říkal, že mě možná v budoucnu začne nechávat přes léto ve Watfordu – anebo mě dokonce bude brát k sobě, ať už tráví prázdniny kdekoli.

Pak došel k závěru, že bude lepší, když každý rok strávím nějaký čas mezi normály. Abych si udržel kontakt s jazykem a zůstával ve střehu. „Strázně vybrousí tvé ostří, Simone.“

Bral jsem to tak, že myslí skutečné ostří, můj Meč Mágů. Časem mi došlo, že tím myslel mě.

Já jsem to ostří. Mágův meč. A netuším, jestli mě ty prázdniny po dětských domovech nějak vybrušují… Vyvolávají ve mně hlavně pořád větší hlad. Prahnu po Watfordu jako, já nevím, jako po životě.

Baz a jeho strana – všechny ty staré bohaté rody – nevěří, že kdokoli jiný dokáže rozumět magii tak jako oni. Myslí si, že kromě nich by s ní nikdo neměl zacházet.

Ale tak jako já magii nikdo nemiluje.

Žádný jiný kouzelník ani čarodějka – nikdo ze spolužáků, nikdo z jejich rodičů – neví, jaké to je, žít bez magie.

To vím jen já.

A udělám cokoli, abych se pokaždé mohl vrátit domů a najít ji tam.

Snažím se na Watford nemyslet, když jsem pryč – ale letos v létě to bylo skoro nemožné.

Po všem, co se za poslední rok událo, jsem nechápal, jak může Mág vůbec brát ohled na nějaký konec školního roku. Kdo přeruší válku, aby poslal děti domů na prázdniny?

Já už navíc nejsem dítě. Podle zákona jsem mohl odejít z ústavní péče v šestnácti. Mohl jsem si někde pořídit vlastní byt. Třeba v Londýně. (Peníze nejsou problém. Mám celý pytel šotčího zlata – pořádně velký, jako krosna, a zmizí, jen když se ho snažíte podstrčit jinému kouzelníkovi nebo čarodějce.)

Mág mě ale poslal do dalšího děcáku, jako vždycky. Celé ty roky se mnou zachází jak s kuličkou pod skořápkami. Jako bych tam měl být v bezpečí. Jako by mě Pleticha nemohl prostě přivolat, nebo co to vlastně teď na konci školního roku se mnou a Penelopou udělal.

„On tě může přivolat?“ obořila se na mě Penny, jakmile jsme mu unikli. „I když mezi vámi stojí voda? To přece nejde, Simone. Pro to neexistuje žádný precedent.“

„Až mě příště přivolá jako blbýho veverčího démona, tak mu to určitě povím!“ odsekl jsem.

Penelopa měla tu smůlu, že mě zrovna držela za loket, když mě unesl, a vzalo ji to s sebou taky. Nebýt toho, že jí to tak rychle myslí, nevyvázli bychom živí.

„Simone,“ řekla tehdy, když jsme konečně seděli ve vlaku do Watfordu. „Tohle je vážná věc.“

„U Siegfrieda a zatracenýho Roye, Penny, to já přece vím. Pleticha mě má na háku. Já vůbec nevím, která bije, zato on to ví na minutu přesně.“

„Jak je možné, že o něm pořád víme tak málo,“ vztekala se. „Je to takový…“

„Zlořád,“ napověděl jsem jí okamžitě. „Je to Zlořád Pleticha, a tak dále.“

„Přestaň dělat fóry, Simone. Tohle je vážná věc.“

„Já vím, Penny.“

Když jsme dorazili na Watford, Mág si nás vyslechl a ujistil se, že nemáme žádná zranění, ale pak nás poslal pryč. Prostě… domů.

Postrádalo to logiku.

Takže jsem, jak jinak, na Watford myslel celé léto. Na všechno, co se stalo, a všechno, co se může stát, a všechno, co je v sázce… Vřelo to ve mně.

Ale nedovolil jsem si myslet na to dobré, víte? To dobré vás připraví o rozum, jak se vám po tom stýská.

Vedu si v duchu seznam – všeho, co mi nejvíc schází – a nesmím se na něj ani očkem podívat, dokud nejsem asi tak hodinu od Watfordu. Potom si ho bod po bodu procházím. Trochu jako když se noříte do studené vody. Jen vlastně naopak – jako když se noříte do něčeho opravdu příjemného, aby to na vás nebyl moc velký šok.

Začal jsem si ten seznam dobrých věcí sestavovat, když mi bylo dvanáct, a něco už bych asi měl vyškrtnout, ale je to těžší, než byste si mysleli.

Každopádně teď už jsem přibližně hodinu od školy, a tak ten seznam v duchu vytáhnu a opřu si čelo o chladné okno vlaku.

Po čem na Watfordu se mi nejvíc stýská:

1.  Višňové vdolečky

Než jsem přišel na Watford, višňové vdolečky jsem nikdy neochutnal. Jen rozinkové – a nejčastěji úplně obyčejné bez ničeho, vždycky kupované, a pak je někdo ještě moc dlouho nechal v troubě.

Na Watfordu dostanete čerstvě upečené višňové vdolečky každý den k snídani, když chcete. A pak ještě k odpolední svačině. Po vyučování se totiž v jídelním sále podává svačina, než jdeme na kroužky, na fotbal a dělat si úkoly.

Na svačinu vždycky chodím s Penelopou a Agátou a jako jediný si ty vdolečky dávám. „Za dvě hodiny bude večeře,“ kárá mě Agáta i po všech těch letech. Penelopa se jednou pokusila spočítat, kolik vdolečků jsem za celou dobu našeho studia na Watfordu snědl, ale než se dobrala výsledku, přestalo ji to bavit.

Když tam ty vdolečky jsou, nedokážu jim zkrátka odolat. Jsou měkké, lehoučké, se špetkou soli. Občas se mi o nich zdává.

2.  Penelopa

Dřív tohle místo na seznamu patřilo hovězí pečeni. Před pár lety jsem se ale rozhodl, že se omezím na jednu potravinovou položku. Jinak můj seznam vypadal jako ta písnička o jídle z muzikálu Oliver! a já jsem z něj dostával takový hlad, až mi kručelo v břiše.

Asi bych měl mít výš Agátu než Penelopu, Agáta je moje holka. Jenže Penelopa se dostala na seznam dřív. Skamarádila se se mnou hned první týden, na hodině kouzelných slov. Když jsme se poprvé potkali, nevěděl jsem, co si o ní mám myslet – buclatá holčička se světle hnědou pletí a jasně rezavými vlasy. Na nose měla špičaté brýle, jaké byste si vzali, kdybyste šli na maškarní za čarodějnici, a pravou ruku jí tížil velikánský fialový prsten. Snažila se mi pomoct se zadaným úkolem a já jsem na ni asi akorát zíral.

„Já vím, že jsi Simon Snow,“ prohlásila. „Mamka mi řekla, že tady budeš. Povídala, že máš opravdu velkou moc, nejspíš větší než já. Jmenuju se Penelopa Bunceová.“

„Nevěděl jsem, že někdo jako ty se může jmenovat Penelopa,“ plácl jsem úplně hloupě. (Ten rok jsem plácal samé hlouposti.)

Nakrčila nos. „Jak by se měl ‚někdo jako já‘ jmenovat?“

„Nevím.“ Vážně jsem nevěděl. Když jsem předtím potkal nějakou holku, co vypadala jako ona, jmenovala se Sánví nebo Aditi – a rozhodně nebyla zrzka. „Sánví?“

„Někdo jako já se může jmenovat všelijak,“ odvětila Penelopa.

„Aha,“ řekl jsem. „Jasně, promiň.“

„A s vlasy si může dělat, co chce.“ Pohodila rezavým culíkem a vrátila se k úkolu. „Abys věděl, zírat na někoho není slušné, i když je to tvoje kamarádka.“

„My jsme kamarádi?“ zeptal jsem se. Nejvíc asi z údivu.

„Pomáhám ti s učením, ne?“

To je fakt. Zrovna mi pomohla zmenšit fotbalový míč do velikosti cvrnkací kuličky.

„Myslel jsem, že mi pomáháš, protože jsem natvrdlej,“ řekl jsem.

„Natvrdlí jsou všichni,“ odtušila. „Pomáhám ti, protože jsi mi sympatický.“

Později vyšlo najevo, že vlasy si takhle přebarvila omylem, když zkoušela nové kouzlo – ale nechala si je zrzavé celý první rok. Druhý zkusila modrou.

Penelopina máma je Indka a táta Angličan – vlastně jsou Angličani oba, indická větev její rodiny žije v Londýně už strašně dlouho. Později mi prozradila, že rodiče ji varovali, ať se ode mě ve škole drží dál. „Mamka říkala, že nikdo doopravdy neví, odkud ses vzal. A že můžeš být nebezpečný.“

„Proč jsi ji neposlechla?“ zeptal jsem se.

„Protože nikdo neví, odkud ses vzal, Simone! A můžeš být nebezpečný!“

„Tvůj pud sebezáchovy má co dohánět.“

„Taky mi tě bylo líto,“ dodala. „Držel jsi hůlku obráceně.“ Po Penny se mi stýská každé léto, i když vím, že bych na ni neměl myslet. Mág říká, že mi během prázdnin nikdo nesmí psát ani volat, ale Penny se vždycky podaří poslat mi nějakou zprávu. Jednou posedla takového dědulu v krámě, toho, co si pořád zapomíná zubní protézu – mluvila přímo jeho ústy. Samozřejmě bylo fajn ji slyšet, ale vyděsilo mě to tak příšerně, že jsem ji poprosil, ať už to radši nedělá a nechá si to pro případ nouze.

3.  Fotbalové hřiště

Teď už nestíhám hrát fotbal tak často jako dřív. Nejsem zas tak dobrý, abych nastupoval za školní tým, a navíc jsem věčně až po uši v různých intrikách a mrzutostech, anebo musím pryč kvůli nějakému úkolu od Mága. (Těžko na vás bude v bráně spoleh, když si může ten parchant Pleticha kdykoli usmyslet, že vás unese.)

Ale sem tam si začutám. A hřiště máme dokonalé. Parádní trávník. Na jediné rovince široko daleko. Poblíž rostou pěkně stinné stromy, pod ty si můžete sednout a sledovat utkání…

Baz hraje ve školním týmu. Pochopitelně. Zmetek.

Na hřišti je přesně takový jako všude jinde. Silný. Elegantní. Svinsky nemilosrdný.

4.  Moje školní uniforma

Tu jsem dal na seznam ve dvanácti letech. Abyste rozuměli, když jsem dostal svoji první uniformu, poprvé v životě mi nějaké oblečení doopravdy padlo, poprvé jsem měl na sobě sako a kravatu. Najednou jsem si připadal vyšší, úplně jako nějaký aristokrat. Aspoň dokud do pokoje nenakráčel Baz, mnohem vyšší než já a aristokratičtější než my všichni dohromady.

Studium na Watfordu trvá osm let. Prváci a druháci nosí pruhovaná saka – dva odstíny fialové a dva zelené –, k tomu tmavě šedé kalhoty, zelený svetr a červenou kravatu.

Až do šesťáku musíte ven nosit slamák – vlastně jen proto, aby se ukázalo, jestli svedete na klobouk dost dobře seslat Jako přibitý. (Za mě to vždycky dělala Penny. Kdybych to zakouzlil já, musel bych s tou zatracenou věcí na hlavě i spát.)

Vždycky když na podzim vstoupím do našeho pokoje, čeká tam na mě zbrusu nová uniforma. Bude ležet na posteli, čistá, nažehlená, a perfektně mi padne, bez ohledu na to, jak moc jsem se změnil nebo vyrostl.

Vyšší ročníky – takže teď už i já – nosí zelená saka s bílou paspulkou. A pod to červený svetr, když chceme. Dobrovolná je i pelerína, tu jsem si na sebe nikdy nevzal, připadal bych si jako kokot, ale Penny ji nosí ráda. Prý si v ní připadá jak Stevie Nicks.

Mám uniformu rád. Líbí se mi, že každý den vím, co si obléct. Netuším, v čem budu chodit příští rok, až na Watfordu skončím…

Přemýšlím, že se přidám k družině Mágových mužů. Ti mají vlastní uniformu – něco na způsob Robina Hooda zkříženého s agentem tajné služby. Mág ale tvrdí, že tudy má cesta nevede.

Takhle on mluví. „Tudy tvá cesta nevede, Simone. Je ti souzeno něco jiného.“

Přeje si, abych se od ostatních držel co nejvíc stranou. Absolvoval samostatný výcvik. Zvláštní hodiny. Myslím, že by mě ani nenechal studovat na Watfordu, kdyby tam nebyl ředitelem – a kdyby nebyl přesvědčený, že tam jsem nejvíc v bezpečí.

Kdybych se zeptal Mága, v čem mám po Watfordu chodit, nejspíš by mě vymódil jak superhrdinu…

Já se na to nikoho ptát nebudu. Je mi osmnáct. Dokážu se obléct sám.

Nebo mi s tím pomůže Penny.

5.  Můj pokoj

Správně bych měl říct „náš pokoj“, ale po bydlení s Bazem se mi nestýská.

Pokoj a spolubydlícího vám na Watfordu přidělí hned v prváku a už se nemění. Nemusíte si nikdy sbalit věci ani sundat plakáty.

Bydlet v jednom pokoji s někým, kdo mě chce zabít už od té doby, co nám bylo jedenáct, je… No, je to dost na houby, co?

Ale Tyglík měl možná výčitky svědomí, že ke mně vybral Baze (nemyslím to doslovně, Tyglík snad žádné vědomí ani svědomí nemá), protože jsme dostali nejlepší pokoj v celém Watfordu.

Bydlíme na Masopustní koleji, na samém kraji školního areálu. Budova má tři a půl patra, je z kamene a my máme pokoj až úplně nahoře, v takové věžičce s výhledem na vodní příkop. Do věžičky se víc než jeden pokoj nevejde, ale zas je větší než jiné studentské ložnice. A dřív tam bydleli profesoři, takže má vlastní koupelnu.

Dělit se s Bazem o koupelnu vlastně není zas taková tragédie. Sice si ji na celé ráno zabírá pro sebe, ale uklízí po sobě, a protože nemá rád, když mu sahám na jeho věci, má je uložené. Penelopa tvrdí, že naše koupelna voní cedrem a bergamotem, za což určitě může Baz, protože já teda ne.

Řekl bych vám, kudy Penny do našeho pokoje chodí – holky se na klučičí koleje nedostanou a kluci zas na holčičí – ale pořád ještě to nevím. Asi je to tím jejím prstenem. Jednou jsem viděl, jak se s jeho pomocí probourala do jeskyně, takže možné je všechno.

6.  Mág

I Mága jsem dal na seznam ve dvanácti. A mockrát jsem zvažoval, že bych ho vyřadil.

Třeba v šesťáku, když mě v podstatě kompletně ignoroval. Kdykoli jsem s ním chtěl mluvit, řekl mi, že má zrovna něco důležitého.

Občas mi to říká i teď. Já to chápu. Je ředitel. A víc než to – stojí v čele Sněmu, tudíž má technicky vzato na starost celý svět mágů. A není přece můj táta. Nic takového…

Ale nemám nikoho, kdo by měl k něčemu takovému blíž. Mág za mnou jako první přišel do normálního světa a vysvětlil mi (aspoň to teda zkusil), kdo jsem. Pořád se o mě stará, někdy si to dokonce ani neuvědomuju. A nic mi nedodá takovou jistotu, jako když si na mě najde čas a opravdu si se mnou popovídá. Líp se mi bojuje, když je u toho on. Líp mi to myslí. V jeho přítomnosti jako bych věřil tomu, co mi od začátku tvrdí – že jsem nejmocnější kouzelník, jakého kdy svět mágů nosil.

A že všechna ta moc je dobrá, anebo přinejmenším jednou bude. Že se z toho srabu nakonec vyhrabu a víc malérů vyřeším, než způsobím.

Mág je taky jediný, kdo mě smí v létě kontaktovat.

7.  Magie

Nemyslím nutně svoji magii. Ta je pořád se mnou a upřímně řečeno, zrovna moc útěchy v ní nenacházím.

To, po čem se mi stýská, když nejsem na Watfordu, je mít magii prostě všude kolem sebe. Každodenní běžnou magii. Lidi, co kouzlí na chodbách a na hodinách. To, že někdo při večeři pošle na druhý konec stolu talíř párků a ten tam doletí, jako by byl zavěšený na nitkách.

Svět mágů ve skutečnosti není svět jako takový. Nemáme města. Ani vlastní čtvrti. Kouzelníci a čarodějky odjakživa přebývají mezi obyčejnými lidmi. Je to tak bezpečnější, to aspoň tvrdí Penelopina máma. Díky tomu se nevzdálíme od zbytku světa víc, než je zdrávo.

To se prý stalo vílám. Už je nebavilo pořád něco řešit s ostatními, a tak se na pár století stáhly do lesů a už nenašly cestu zpátky.

Jediné místo, kde kouzelníci a čarodějky žijí pospolu, pokud tedy nejsou příbuzní, je Watford. Existuje pár magických spolků a partají, každoročních společenských akcí, a tak podobně. Ale jedině na Watfordu jsme nepřetržitě pohromadě. Proto se taky v posledních dvou letech všichni párujou jak šílení. Penny říká, že kdo nepotká svůj protějšek na Watfordu, může taky skončit sám – anebo ve dvaatřiceti jezdit na výlety pro nezadané za krásami magické Británie.

Nechápu, proč se kvůli tomu Penny vůbec rozrušuje, sama má od čtvrťáku kluka v Americe. (Na Watfordu byl na výměnném pobytu.) Micah hraje baseball a má tak dokonale symetrický obličej, že byste na něm mohli z fleku přivolat démona. Když je Penny doma, mluví spolu prostřednictvím videochatu, a když je ve škole, Micah jí skoro denně píše.

„Ano,“ namítá Penny, „ale on je Američan. Ti neberou manželství stejně jako my. Klidně se na mě může vykašlat kvůli nějaké hezké normálce, kterou potká na Yale. Mamka říká, že takhle přicházíme o magii – vyšumí v nerozvážných amerických manželstvích.“

Penny cituje svoji mámu asi stejně často, jako já cituju Penny.

Obě jsou paranoidní. Micah je spolehlivý kluk. Ožení se s Penelopou – a potom si ji bude chtít odvézt s sebou domů. To by nás mělo rozrušovat.

Ale to odbočuju…

Magie. Když odjedu, stýská se mi po magii.

Když jsem sám, magie je něco soukromého. Moje břemeno, moje tajemství.

Na Watfordu je magie vzduch, který dýcháme. Tam jsem díky ní součástí něčeho většího, ne ten, kdo se liší.

8.  Ebb a kozy

Pasačce koz Ebb jsem začal vypomáhat ve druhém ročníku. A toulat se venku s kozami byla jeden čas moje nejoblíbenější činnost. (Z čehož měl Baz druhé Vánoce.) Ebb je nejmilejší člověk na celém Watfordu. Mladší než učitelé. A nečekaně mocná na někoho, kdo se rozhodl po zbytek života starat o kozy.

„Co s tím má co dělat moc?“ říkává Ebb. „Všichni vysoký lidi taky nemusejí povinně hrát kočičkovou.“

„Myslíš košíkovou?“ (Ebb žije na Watfordu, a tak není vždycky úplně v obraze.)

„To máš prašť jako uhoď. Nejsem žádnej voják. Nevím, proč bych se měla živit bojem jen proto, že umím dát pořádnou ránu.“

Mág prohlašuje, že vojáci jsme všichni, každý, kdo má v sobě jen špetku magie. Proto je podle něj nebezpečné žít postaru – kouzelníci a čarodějky si zvesela dělali, co chtěli, zacházeli s magií jako s hračkou nebo něčím, na co mají automaticky právo, místo jako s něčím, co musí chránit.

Ebb nevyužívá na pastvě psa. Pouze svoji hůl. Viděl jsem ji otočit celé stádo jediným mávnutím ruky. Začala mě to učit – jak zahnat kozy jednu po druhé zpátky, jak jim všem naráz vnuknout pocit, že už se zaběhly moc daleko. Před dvěma roky na jaře mě dokonce nechala pomáhat, když se rodila kůzlata…

Teď už nemám na Ebb moc času.

Na seznamu věcí, po kterých se mi stýská, ale kozy i ji nechávám. Čistě proto, abych na ně mohl chvilku v klidu vzpomínat.

9.  Ševelivý les

Ten bych měl vyřadit.

Ševelivý les mi může být u prdele.

10.  Agáta

Agátu bych možná měl vyřadit taky.

Už se blížím k Watfordu. Za pár minut budeme na nádraží. Tam na mě bude čekat někdo ze školy a odveze mě…

Agátu jsem si dřív nechával nakonec. Celé léto jsem vydržel na ni nemyslet a pak jsem čekal až skoro k Watfordu, než jsem ji vpustil zpátky do hlavy. To proto, abych celé léto nepřesvědčoval sám sebe, že je pro mě až moc dobrá.

Ale teď… já nevím, možná je Agáta opravdu až moc dobrá, přinejmenším pro mě.

Na konci minulého školního roku, těsně předtím, než mě a Penny unesl Pleticha, jsem viděl Agátu v Ševelivém lese s Bazem. Nejspíš jsem už předtím vycítil, že mezi nimi něco je, ale nikdy bych nevěřil, že mě takhle zradí – že překročí tuhle mez.

Neměl jsem čas si o tom s Agátou promluvit – nejdřív mě jaksi unesli, načež jsem prchal. A pak byly prázdniny a já s ní nemohl mluvit, protože s nikým mluvit nesmím. A teď nevím… Nevím, co pro mě Agáta znamená.

Ani nevím, jestli se mi po ní vůbec stýskalo.

3

SIMON

Na nádraží na mě nikdo nečeká. Teda nikdo, koho bych znal – stojí tu znuděný taxikář s kusem kartonu, na který napsal Snow.

„To jsem já,“ řeknu. Zatváří se pochybovačně. Nevypadám zrovna jako typický fouňa ze soukromé školy, zvlášť když na sobě nemám uniformu. Mám moc krátké vlasy – na konci školního roku si je vždycky oholím –, nosím laciné tenisky a nevypadám dostatečně otráveně, neudržím pohled nehnutě na jednom místě.

„To jsem já,“ zopakuju. Trochu grázlovsky. „Chcete vidět průkaz?“

S povzdechem ceduli skloní. „Jestli chceš vysadit uprostřed ničeho, mladej, já se s tebou hádat nebudu.“

Nasednu si dozadu a tašku si položím na vedlejší sedadlo. Taxikář nastartuje a zapne rádio. Zavřu oči. Vzadu se mi v autě dělá nevolno, i když mám dobrý den, a ten dneska nemám – jsem nervózní a k jídlu jsem měl jenom čokoládu a pytlík sýrovo-cibulových křupek.

Už tam budu.

Tohle zažívám naposled. Podzimní návrat na Watford. Budu se sem vracet dál, ale ne takhle, ne jako když přijíždím domů.

V rádiu začne hrát „Candle in the Wind“ a řidič si zpívá.

Svíce ve větru je nebezpečné kouzlo. Kluci ze školy tvrdí, že se dá použít, když potřebujete větší, no, víte co, výdrž. Jenže stačí dát důraz na nesprávnou slabiku a založíte požár, který nepůjde uhasit. Opravdový požár. Já to zkoušet nebudu, ani kdybych to snad potřeboval. Dvojsmysly mi nikdy nešly.

Auto vjede do výmolu a se mnou to hodí dopředu, chytím se sedadla před sebou.

„Pásy,“ houkne řidič.

Zapnu si pás a rozhlédnu se. Vyjeli jsme z města, kolem nás je volná krajina. Polknu a povolím ramena.

Taxikář si už zase zpívá, teď hlasitěji, jako by do toho opravdu dával srdce. Napadá mě, jestli bych neměl o bezpečnosti jízdy říct pro změnu něco já jemu.

Zahučíme do dalšího výmolu, málem se praštím hlavou o strop. Jsme na polní cestě. Tudy se do Watfordu běžně nejezdí.

Mrknu do zrcátka na řidiče. Něco je špatně – kůži má tmavě zelenou a rty červené jako syrové maso.

Pak se na něj podívám přímo, jak tam přede mnou sedí. Obyčejný taxikář. Křivé zuby, rozplesklý nos. Zpívá s Eltonem Johnem.

Zas do zrcátka. Zelená kůže. Červená pusa. Hezké rysy popové hvězdy. Goblin.

Nečekám, až se ukáže, co má v plánu. Sáhnu si k boku a začnu mumlat kouzelnou formuli, která přivolává Meč Mágů. Je to neviditelná zbraň – vlastně víc než neviditelná. Dokud nevyslovíte zaklínadlo, vůbec tam není.

Goblin zaříkávání zaslechne a naše pohledy se v zrcátku střetnou. Zazubí se a sáhne do bundy.

Kdyby tu se mnou byl Baz, určitě by vypočítal celou plejádu kouzel, která bych v tuhle chvíli mohl použít. Jistě existuje nějaká francouzská fráze, se kterou by to šlo jako po másle. Jakmile se mi v ruce objeví meč, zatnu zuby, máchnu s ním nad předním sedadlem a useknu napůl otočenému goblinovi hlavu – i s opěrkou. Voilà.

Goblin ještě chvíli svírá volant. Ten se pak začne divoce točit. Chvála magii, není mezi námi žádná přepážka – rozepnu si pás, vrhnu se přes sedadlo (do prostoru, kde měl goblin předtím hlavu) a volant chytnu. Goblin má asi dál nohu na plynu, sjeli jsme z cesty a pořád zrychlujeme.

Snažím se nás stočit zase zpátky, jenže neumím řídit. Strhnu volant doleva a taxík narazí bokem do dřevěného plotu. Do obličeje mi vyletí airbag a odhodí mě dozadu, auto dál něco drtí, nejspíš pořád ten plot. Kde by mě napadlo, že umřu takhle…

Než stačím vymyslet, jak se zachránit, taxík zastaví.

Ležím napůl na podlaze, praštil jsem se hlavou o okýnko a pak ještě o sedadlo. Až o tomhle budu vyprávět Penny, přeskočím ten moment, kdy jsem si rozepnul bezpečnostní pás. Zašátrám nad hlavou a nahmatám kliku. Dveře se otevřou a já se vykulím z taxíku a žuchnu po zádech do trávy. Vypadá to, že jsme prorazili plot a udělali hodiny v nějakém poli. Motor pořád běží. S úpěním se vyhrabu na nohy, prostrčím ruku okýnkem k palubní desce a vypnu ho.

Vepředu je pěkný svinčík. Airbag celý od krve. Mrtvola taky. Já taky.

Prohledám goblinovi bundu, ale kromě balíčku žvýkaček a nože na koberce nenajdu nic. Tohle na Pletichu nevypadá – ve vzduchu necítím ani stopu jeho štiplavé přítomnosti. Pořádně se nadechnu, abych měl jistotu.

Takže nejspíš další pokus o pomstu. Goblini po mně jdou od té doby, co jsem Sněmu pomohl vystrnadit je z Essexu. (Žrali v klubech na záchodcích opilce a Mág se obával, aby nezanikla místní hantýrka.) Tipuju, že až mě nějaký goblin úspěšně odkrágluje, stane se králem.

Tenhle se koruny nedočká. Můj meč se zasekl do sousední sedačky, a tak ho vytrhnu a nechám ho po svém boku zas zmizet. Potom si vzpomenu, že tam mám ještě tašku, vytáhnu ji a otřu si krev do šedých tepláků, než sáhnu dovnitř a vylovím hůlku. Nemůžu tady takovou spoušť nechat a uchovávat něco jako důkazní materiál asi nemá cenu.

Natáhnu hůlku nad taxík a cítím, jak mi pod kůží vzlíná magie. „Spolupracuj,“ zašeptám. „Pryč, prokletá skvrno!“ Viděl jsem, jak se Penelopa tímhle kouzlem zbavuje nepředstavitelných věcí. V mém podání zmizí jen trochu krve z tepláků. No, aspoň něco.

Magie se mi hromadí v paži – hustá, až se mi třesou prsty.

„No tak,“ zamumlám a ukážu hůlkou. „Ať už tě tu nevidím!“

Z hůlky a konečků prstů zasrší jiskry.

„Do hajzlu s tím…“ Protřepu si zápěstí a znovu ukážu hůlkou. Všimnu si, že v trávě u mých nohou se válí goblinova hlava, teď už zelená, jak má být. Goblini jsou po čertech hezcí. (Všichni čerti jsou koneckonců štramáci.) „Taxikáře jsi nejspíš sežral, co?“ podotknu a odkopnu hlavu k autu. Paži mám v jednom ohni.

„Jako pára nad hrncem!“ křiknu.

Ucítím, jak mi od země něco horce proudí k prstům, a taxík zmizí. Hlava taky. I plot. A cesta…

Po hodině, celý zpocený a pořád pokrytý zaschlou gobliní krví a tím práškem, co se sype z airbagů, před sebou konečně spatřím školní budovy. (Nakonec zmizel jen kousek té polní cesty, a ta stejně nestála za řeč. Stačilo najít hlavní silnici a dojít po ní až sem.)

Všichni normálové si myslí, že Watford je hyperexkluzivní soukromá internátní škola. Což vlastně taky je. Celý areál halí zastírací kouzla. Ebb mi jednou vysvětlila, že jak vynalézáme nová zaklínadla, sesíláme je zároveň na školu. Chrání ji tím pádem celé vrstvy. Když jste normál, ze vší té magie vás pálí oči.

Dojdu k vysoké železné bráně – nahoře je nápis WATFORDSKÁ ŠKOLA – a přitisknu dlaň na mříže, aby ucítily moji magii.

Dřív to samo o sobě stačilo. Brána se otevřela každému kouzelníkovi a čarodějce. Je to dokonce vyryto na závoře – MAGIE NÁS ODLUČUJE OD SVĚTA; OD SEBE NECHŤ NÁS NIC NEROZLOUČÍ.

„Je to hezká myšlenka,“ prohlásil Mág, když apeloval ke Sněmu za přísnější ostrahu, „ale nenechme si bezpečnostní pravidla diktovat šest set let starou bránou. Nečekám, že se u mě doma budou návštěvy řídit tím, co je vyšité na polštářcích.“

S Penelopou a Agátou jsme na tom zasedání Sněmu byli. (Mág nás tam chtěl jako ukázku toho, co je v sázce. „Děti! Budoucnost našeho světa!“) Celou debatu jsem neposlouchal. Myšlenky se mi zatoulaly jinam, přemítal jsem, kde Mág doopravdy bydlí a jestli mě tam někdy pozve. Stěží jsem si ho dokázal představit v nějakém domě, natož s polštářky. Na Watfordu má pro sebe byt, ale bývá celé týdny pryč. Když jsem byl menší, myslel jsem, že odchází žít do lesů, živí se tam oříšky a bobulemi a spí v jezevčích norách.

Ostraha u watfordské brány a kolem celé vnější zdi je rok od roku přísnější.

Hned za bránou dnes stojí jeden z Mágových mužů – Penelopin bratr Premal. Nejspíš ho tahle služba pěkně štve. Zbytek Mágova týmu určitě nahoře v ředitelně plánuje další ofenzivu, a Premal trčí tady dole a pouští dovnitř prváky. Zastoupí mi cestu.

„Všechno v pohodě, Preme?“

„To bych se očividně měl ptát spíš já tebe…“

Kouknu na svoje zakrvácené tričko. „Goblin,“ odvětím.

Premal přikývne, namíří na mě hůlku a zamumlá čisticí zaklínadlo. Má stejně velkou moc jako Penny. Zvládne kouzlit skoro šeptem.

Nesnáším, když na mě někdo sesílá čisticí kouzla, připadám si jako děcko. Přesto poděkuju a chci jít dál.

Premal natáhne paži a zarazí mě. „Ještě moment,“ řekne a zvedne hůlku, až mi míří na čelo. „Pro dnešek platí zvláštní režim. Mág říkal, že Pleticha na sebe bere tvoji podobu.“

Trhnu sebou, ale snažím se před jeho hůlkou neuhýbat.

„Myslel jsem, že to má být tajné.“

„Správně,“ odtuší. „A lidi jako já musí to tajemství znát, pokud tě mají ochránit.“

„Kdybych byl Pleticha,“ namítnu, „mohl jsem tě už dávno sežrat.“

„S tím Mág možná počítá,“ řekne Premal. „Tak bychom aspoň najisto věděli, že je to on.“ Skloní hůlku. „V pořádku. Tak běž.“

„Je tady Penelopa?“

Pokrčí rameny. „Já ji nehlídám.“

Chvilku se mi zdá, že to vyslovil s důrazem, s magií, seslal kouzlo – ale on se ode mě odvrátí a opře se o bránu.

Na Velké louce nikdo není. Asi jsem dorazil mezi prvními. Rozběhnu se, jednoduše protože můžu, a vyplaším hejno vlaštovek schovaných v trávě. Míhají se kolem mě, čiřikají a já běžím dál. Přes louku, přes padací most, za další zeď, druhou a třetí branou.

Watford tu stojí od šestnáctého století. Vypadá jako město obehnané hradbami – za zdmi jsou pole a lesy, uvnitř budovy a nádvoří. V noci se zvedne padací most a přes vodní příkop a vnitřní brány nic nepronikne.

Utíkám celou cestu až do nejvyššího patra Masopustní koleje a tam se opřu o dveře svého pokoje. Vytáhnu Meč

Mágů, říznu se do bříška palce a přitisknu ho ke kameni. Existuje kouzlo, které by mě po tolika měsících nepřítomnosti zase vpustilo dál – ale krev je rychlejší a jistější, a Baz tu není, takže ji neucítí. Strčím si palec do pusy a se širokánským úsměvem otevřu dveře.

Můj pokoj. Za pár dní to bude náš pokoj, ale prozatím je můj. Jdu k oknům a jedno pootevřu. Čerstvý vzduch voní ještě sladčeji, když jsem teď vevnitř. Otevřu i druhé okno, palec pořád v puse, a pozoruju smítka prachu vířící v průvanu na slunci. Potom se svalím na postel.

Matrace je stará – nacpaná peřím a konzervovaná kouzly – a já se do ní zabořím. Merline. Merline, Morgano a Metuzaléme, to je tak fajn být zase zpátky. Vždycky je to fajn.

Když jsem se vrátil na Watford poprvé, ve druháku, zalezl jsem si rovnou do postele a rozbrečel se jak mimino. Ještě jsem nepřestal, když přišel Baz. „Proč už bulíš?“ zavrčel vztekle. „Zkazil jsi mi všechny plány, jak tě dohnat k slzám.“

Teď zavřu oči a nadechnu se, co nejvíc to jde: Peří. Prach. Levandule.

Voda z příkopu.

A taky ten slabý čpavý pach, o kterém Baz tvrdí, že pochází od vododlaků. (O vododlacích se s Bazem radši nebavte. Občas se vykloní z našeho okna a naschvál jim plivne do příkopu.)

Kdyby už dorazil, necítil bych přes to jeho nóbl mýdlo vůbec nic… Znovu se zhluboka nadechnu a pokouším se rozeznat nějakou stopu cedrové vůně.

Za dveřmi něco zašramotí a já vyskočím, sáhnu k boku a znovu přivolám Meč Mágů. To už je dneska potřetí; možná bych si ho prostě měl nechat u sebe. Tahle formule je jediné kouzlo, které nikdy nepokazím, snad proto, že se ostatním zaříkadlům nepodobá. Je to spíš slib: „V právu.

V neohroženosti. V zájmu slabších. Tváří v tvář mocným. Skrz magii, moudrost a dobro.“

Nemusí se objevit.

Meč Mágů je můj, ale nepatří nikomu. Nepřijde, pokud vám nevěří.

Jílec se mi zhmotní v ruce, zvednu čepel k rameni a přesně v tu chvíli vstoupí do dveří Penelopa.

Spustím meč. „Správně by ses sem vůbec neměla dostat,“ podotknu.

Pokrčí rameny a plácne sebou na Bazovu postel.

Cítím na rtech úsměv. „Správně by ses neměla dostat ani přes hlavní vchod.“

Penelopa opět pokrčí rameny a šoupne si Bazův polštář výš pod hlavu.

„Jestli Baz zjistí, že ses dotkla jeho postele,“ řeknu, „zabije tě.“

„Ať si to zkusí.“

Pootočím zápěstím tím správným způsobem a meč zmizí.

„Ty zas vypadáš,“ prohodí Penelopa.

„Cestou jsem narazil na goblina.“

„To si nemůžou příštího krále prostě odhlasovat ve volbách?“ Nasadila lehký tón, ale poznám, že si mě měří. Když mě viděla naposled, byl jsem uzlíček kouzel a rozedraného oblečení. Když jsem naposledy viděl já ji, všechno šlo do kytek…

Zrovna jsme zdrhli Pletichovi, přiřítili se zpátky na Watford a vrazili do Bílé kaple uprostřed slavnostního zakončení školního roku – chudinka Elspeth právě přebírala cenu pro osmáka s nejlepší docházkou. Ze mě pořád ještě crčela krev (tekla mi z pórů, nikdo nevěděl proč). Penny brečela. Byla tam její rodina – protože rodinu tam měli všichni – a její máma začala ječet na Mága: „Jen se na ně podívej – to je tvoje vina!“ Pak mezi ně skočil Premal a začal na ni řvát. Lidi mysleli, že Pleticha je nám určitě v patách a co nevidět se objeví, a tak vytáhli hůlky a prchali z kaple. Byl to typický závěr mého školního roku krát sto, a připadalo mi to horší než obyčejný zmatek. Připadalo mi to jako konec.

Pak Penelopina máma odčarovala celou rodinu včetně Premala pryč. (Nejspíš jen k autu, ale stejně to bylo fakticky efektní.)

Od té chvíle jsem s Penny nemluvil.

V koutku duše bych ji nejradši popadl a prohmatal od hlavy k patě, čistě abych se ujistil, že je celá – jenže jak její máma patetické scény miluje, tak je Penny nenávidí. „Nevítej mě, Simone,“ říkává. „Protože pak se budeme muset rozloučit a já loučení nesnáším.“

V nohách mojí postele leží uniforma, a tak ji začnu kousek po kousku ukládat do skříně. Nové šedé kalhoty. Nová kravata se zelenými a fialovými proužky…

Penelopa za mnou hlasitě vzdychne. Vrátím se ke své posteli, natáhnu se tváří k Penny a snažím se nekřenit od ucha k uchu.

Ona mrzutě špulí pusu.

„Co už ti stihlo přelítnout přes nos?“ zeptám se.

„Minka,“ zavrčí. Minka je její spolubydlící. Penny říká, že by místo ní brala třeba tucet zlovolných, lstivých upírů. Všemi deseti.

„Co udělala?“

„Přijela.“

„A cos čekala?“

Penny znovu pošoupne Bazův polštář. „Každý rok se vrátí ještě pošahanější než ten minulý. Nejdřív si proměnila vlasy v pampeliškové chmýří a pak se rozbulela, když jí ho sfoukl vítr.“

Zahihňám se. „Abychom Mince nekřivdili, přece jen je poloviční jezinka. A většina jezinek je trochu pošahaná.“

„Však ona to dobře ví. Přísahám, že se na to jen vymlouvá. Další rok s ní nepřežiju. Nemůžu zaručit, že jí neproměním v pampelišku celou hlavu a nesfouknu ji.“

Spolknu další nával smíchu a snažím se na ni netlemit jako cvok. Do psí hadí, tak rád ji zas vidím. „Už jsi v posledním ročníku,“ řeknu. „To dáš.“

Její oči zvážní. „My oba jsme v posledním ročníku,“ opáčí.

„Hádej, co budeš dělat příští léto…“

„Co?“

„Ani se ode mě nehneš.“

Přestanu se tomu úsměvu bránit. „Budeme společně nahánět Pletichu?“

„Pleticha ať si políbí prdel,“ řekne.

Oba se rozesmějeme a já se trochu zašklebím, protože Pleticha vypadá dočista jako já – v jedenácti letech. (Kdyby u toho nebyla i Penny, myslel bych, že jsem měl vidiny.)

Otřesu se.

Penny to neušlo. „Jsi moc hubený.“

„To je tou teplákovkou.“

„Tak se převlíkni.“ Ona už je převlečená. Má na sobě šedou skládanou sukni od uniformy a červený svetr. „Pohni,“ dodá, „za chvíli bude svačina.“

Znovu se usměju, vyskočím z postele, popadnu džíny a fialovou mikinu s nápisem LAKROS WATFORD. (Agáta je v týmu.)

Když cestou do koupelny míjím Bazovu postel, Penny mě chytne za ruku. „Ráda tě vidím,“ zašeptá.

Usměju se. Zas. Z Penny mě bolí tváře. „Jen žádný patos,“ odpovím taky šeptem.

4

PENELOPA

Moc hubený. Vypadá strašně hubeně.

A co hůř… ztrhaně.

Po pár měsících watfordské hovězí pečeně (a yorkshirského pudinku a čaje, ve kterém je moc mléka, a mastných klobás a vdolečků s máslem) začne Simon vždycky vypadat líp. Má široká ramena i nos, a když moc zhubne, kůži na tvářích začne mít povislou.

Už jsem si zvykla, že takhle na podzim vypadá pokaždé.

Ale tentokrát, dneska, je to horší.

Obličej jako by se mu loupal. Oči má samou červenou žilku a pleť kolem nich působí hrubě a flekatě. Zarudlé má i ruce, a když zatne pěsti, bělají mu klouby.

Dokonce i jeho úsměv vypadá příšerně. Moc široký a rudý, k jeho tváři se nehodí.

Nedokážu se mu podívat do očí. Když jde kolem, chytím ho za rukáv, ale on nezastaví a mně se uleví. Kdyby zastavil, asi bych ho nepustila. Asi bych ho popadla, přitiskla k sobě a odčarovala nás co nejdál od Watfordu. Mohli bychom se vrátit, až by bylo po všem. Ať si Mág s Pitchovými, Pletichou a všemi ostatními vybojují ty své války, když jsou do nich tak hrr.

My bychom si se Simonem pronajali byt v Anchorage.

Nebo v Casablance. Nebo v Praze.

Já bych si četla a psala. On by spal a jedl. A oba bychom se dožili dvacítky. Možná dokonce jednadvacítky.

Udělala bych to. Odnesla bych ho odsud – kdybych nebyla přesvědčená, že on jediný tu může něco změnit.

Kdybych Simona unesla a držela ho někde v bezpečí… Nevím, jestli by pak ještě existoval nějaký svět mágů, kam bychom se mohli vrátit.

5

SIMON

Jídelní sál máme prakticky celý pro sebe.

Penelopa sedí na stole, nohy na židli. (Ráda se totiž tváří, že je nad věcí.)

Na opačné straně sálu je několik mladších dětí, prváci a druháci, kteří přišli na svačinu se svými rodiči. Vidím je, děti i rodiče, jak po mně kradmo pokukují. Děti si po pár týdnech zvyknou, zato pro rodiče je to jediná šance se na mě dosyta vynadívat.

Většina lidí z kouzelnického světa ví, kdo jsem. Většina věděla, že přijdu, ještě než jsem se to dozvěděl sám; existuje o mně proroctví – vlastně je jich několik – o neskutečně mocném kouzelníkovi, který přijde a všechno spraví.

S jedním přijde zkáza.

S druhým jeho pád.

Ať žezla se chopí moc nad všechny moci

a ráčí nás zachovat.

Největší mág. Vyvolený. Moc nad všechny moci.

Pořád mi přijde divné věřit, že ten dotyčný mám být já. Ale nemůžu to ani popřít. Nikdo přece nemá takovou moc jako já. Nedokážu ji vždycky zvládnout nebo usměrnit, ale je tam.

Myslím, že když jsem se objevil na Watfordu, lidi tak nějak přestali ta stará proroctví brát vážně. Anebo se začali ptát, jestli se Největší mág už dávno nenarodil a neumřel, aniž si toho kdo všiml.

Nikdo podle mě nečekal, že Vyvolený přijde z normálního světa – vzejde z obyčejných lidí.

Normálům se magické dítě ještě nikdy nenarodilo.

Ale já musel být první, protože kouzelníci a čarodějky se dětí nezbavují. V kouzelnickém světě nic jako odložené děti neexistuje, tvrdí Penny. Na to je magie příliš vzácná.

Když si pro mě Mág přišel, neřekl mi všechno tohle hned. Netušil jsem, že jsem první normál s magickými schopnostmi, anebo nejmocnější kouzelník, o kterém kdy kdo slyšel. Anebo že spousta kouzelníků a čarodějek – zvlášť Mágových nepřátel – se domnívala, že si mě vymyslel, že je to nějaký politický trik. Trojský kůň v podobě jedenáctiletého kluka v pytlovitých džínách a s vyholenou hlavou.

Když jsem přišel na Watford, některé staré rody mě chtěly uvést do společnosti, představit mě všem vlivným lidem, aby si mě mohli prohlédnout na vlastní oči. Nakouknout mi pod kapotu. Jenomže Mág to nedovolil. Podle něj je většina kouzelníků a čarodějek tak ponořená do svých malicherných intrik a bojů o moc, že už nevnímají širší souvislosti.

„Nedopustím, aby ses stal něčí figurkou, Simone.“

Teď jsem rád, že mě tolik chránil. Bylo by fajn znát v kouzelnickém světě víc lidí a připadat si jako součást jejich společenství, ale našel jsem si vlastní přátele – a to jsme byli všichni ještě mladí a můj Osud s velkým O zatím nikoho z nich dvakrát nezajímal.

Když už, tak mi můj status celebrity v navazování přátelství spíš překážel. Všichni vědí, že kolem mě dost často něco vyletí do povětří. (Ovšem zatím jsem nevyhodil do vzduchu žádné lidi – aspoň že tak.)

Nevšímám si zvědavých pohledů, které na mě míří od ostatních stolů, a radši pomůžu Penelopě se svačinou.

Chodíme sice na exkluzivní internátní školu – má vlastní katedrálu a vodní příkop –, ale nikdo na Watfordu není zhýčkaný. Sami si uklízíme a od čtvrťáku i pereme. Při domácích pracích si smíme pomáhat magií, ale já to obvykle nedělám. Vaření obstarává kuchařka Pritchardová s několika pomocnými silami a my všichni se střídáme ve službách při výdeji jídla. O víkendech se obslouží každý sám.

Penelopa naskládá na talíř sendviče se sýrem a horu teplých vdolků a já v cukuletu urazím půl kostky másla. (Dávám si ho do vdolků tlusté špalíky, aby zvnějšku roztálo a uvnitř přitom zůstala troška studeného.) Penny mě sleduje, jako bych jí připadal mírně nechutný, ale zároveň jako by se jí po mně stýskalo.

„Vyprávěj, jak ses měla v létě,“ zamumlám mezi sousty.

„Dobře,“ odpoví. „Opravdu dobře.“

„Fakt?“ Z pusy mi vylétnou drobky.

„Jeli jsme s tátou do Chicaga. On tam vedl nějaký laboratorní výzkum a já mu s Micahem pomáhala.“ Jakmile zmíní přítelovo jméno, uvolní se. „Micah umí fantasticky španělsky. Naučil mě takovou spoustu nových kouzel – myslím, že když budu ten jazyk studovat víc do hloubky, zvládnu je sesílat jako rodilá mluvčí.“

„Jak se má?“

Penelopa se začervená a zakousne se do sendviče, aby nemusela hned odpovědět. Neviděl jsem ji jen pár měsíců, ale změnila se. Vypadá dospěleji.

Holky na Watfordu nemusí nosit sukně, ale Penelopa i Agáta je mají rády. Penny nosí krátké skládané a k nim obvykle kárované podkolenky ve školních barvách. A takové ty černé boty s přezkou, jaké nosí Alenka v říši divů.

Penny vždycky vypadala mladší, než je – všechno na ní je oblé a dívčí, má buclaté tváře, silné nohy a dolíčky na kolenou – a v uniformě vypadá ještě mladší.

Ale stejně… přes prázdniny se změnila. Začíná vypadat jako ženská v holčičích šatičkách.

„Micah se má dobře,“ řekne konečně a zastrčí si tmavé vlasy za uši. „Tolik času jsme spolu naposled strávili, když byl tady.“

„Takže jiskra nepohasla?“

Zasměje se. „Ne. Jestli něco, připadalo mi to… opravdové. Jako nikdy dřív.“

Nevím, co na to říct, a tak se pokusím o úsměv.

„Fuj,“ zasténá, „zavři tu pusu.“ Zavřu.

„Ale co ty?“ zeptá se Penny. Zjevně se nemohla dočkat, až mě vyzpovídá, a teď už to nevydržela. Nenápadně se rozhlédne a předkloní se. „Můžeš mi říct, co se stalo?“

„Co se stalo kdy?“

„Přes léto.“

Pokrčím rameny. „Nic.“

S povzdechem se narovná. „Simone, já za to nemůžu, že jsem odjela do Ameriky. Snažila jsem se to zrušit.“

„Ne,“ přeruším ji. „Myslím to tak, že není co vyprávět. Tys odjela. Všichni odjeli. Já šel zase do děcáku. Tentokrát v Liverpoolu.“

„Chceš mi říct, že tě Mág… prostě poslal pryč? Po tom všem?“ Zatváří se zmateně. Ani se jí nedivím.

Zrovna jsem unikl svému únosci, a Mág mě jednoduše vypakoval z domu.

Myslel jsem, že jakmile s Penny Mágovi všechno vypovíme, bude se chtít hned pustit za Pletichou. Věděli jsme, kde ten netvor je, a konečně i to, jak vypadá!

Pleticha podniká útoky na Watford po celou dobu, co sem chodím. Posílá sem stvoření temnot. Skrývá se před námi. Kamkoli vkročí, zanechává po sobě v čarosféře mrtvá místa. A my jsme konečně měli stopu.

Chtěl jsem ho najít. Potrestat ho. Jednou provždycky to ukončit, bojovat s ním po Mágově boku.

Penelopa si odkašle. Zřejmě se tvářím přesně tak bezradně, jak se cítím. „Mluvil jsi s Agátou?“

„S Agátou?“ Namažu si další vdolek. Už vystydly a máslo netaje. Penny zvedne pravou ruku a velký fialový kámen na jejím prstě se zatřpytí ve slunci. „Někdo to rád horké!“

Škoda magie. Ona na mě věčně magií plýtvá. Máslo se vsákne do vdolku, ze kterého teď stoupá pára a já ho musím přehazovat z ruky do ruky. „Víš přece, že Agáta se mnou přes prázdniny nesmí mluvit.“

„Myslela jsem, že tentokrát si to nějak zařídí,“ řekne Penelopa. „Výjimečně, aby ti vysvětlila svoje chování.“

Upustím příliš horký vdolek na talíř. „Neposlechnout Mága, to by ona neudělala. Nebo rodiče.“

Penny se na mě jen dívá. Taky s Agátou kamarádí, ale je vůči ní daleko kritičtější než já. Já tu nejsem od toho, abych Agátu kritizoval, já jsem její kluk.

Penny s povzdechem odvrátí pohled a kopne do židle.

„Takže to je všechno? Nic? Žádný pokrok? Prostě jen další léto? Co teď jako máme dělat?“

Obvykle do věcí kopu já, ale kopal jsem do zdí – a do každého, kdo se na mě křivě podíval – celé prázdniny. Pokrčím rameny. „Asi jednoduše chodit do školy.“

Penelopa se vyhýbá svému pokoji.

Minčina holka se prý taky vrátila dřív a ani jedna nemá ponětí, jaká míra osobního kontaktu je na veřejnosti přípustná. „Říkala jsem ti už, že Minka si nechala o prázdninách propíchnout špičky uší? Teď v nich nosí obří zvonce, dělají hrozný kravál.“

Občas mám pocit, že její výpady proti Mince hraničí se speciesismem. Povím jí to.

„Tobě se to mluví,“ odbyde mě, zase rozvalená na Bazově posteli. „Ty nebydlíš s jezinkou.“

„Bydlím s upírem!“ protestuju.

„Nemáš důkaz.“

„Chceš mi tvrdit, že Baz podle tebe není upír?“

„Já vím, že je upír,“ prohlásí. „Ale pořád pro to nemáme důkaz. Nikdy jsme ho doopravdy neviděli pít krev.“

Sedím na parapetu, trochu se vykláním nad příkop, přidržuju se přitom kličky otevřeného okna. Pohrdavě zafuním. „Viděli jsme ho celého od krve. Dole v katakombách jsme našli hromady vysušených krys s rankami po špičácích… Říkal jsem ti už, že když má v noci zlý sen, nadouvají se mu tváře? Jako by mu v puse vyrůstaly další zuby?“

„Nepřímý důkaz,“ řekne Penny. „A pořád nechápu, proč tajně očumuješ upíra, kterého tlačí noční můra.“

„Já s ním bydlím! Musím být pořád ve střehu.“ Protočí oči. „V tomhle pokoji ti Baz neublíží.“

Má pravdu. Tady mi ublížit nemůže. Pokoje jsou proti zradě chráněné kouzlem – Klatbou spolubydlícího. Pokud mi v našem pokoji Baz jakkoli fyzicky ublíží, vyletí ze školy. Agátin táta, doktor Wellbelove, říká, že za jeho školních let se to jednou stalo. Nějaký kluk dal spolubydlícímu pěstí a rázem ho to vycuclo oknem ven a přistál za školní branou. Už se mu od té doby nikdy neotevřela.

Dokud jste malí, dostanete nejdřív varování: Když se v prvních dvou letech pokusíte uhodit nebo zranit spolubydlícího, ztuhnou a zledovatí vám ruce. V prváku jsem po Bazovi jednou hodil knížku a trvalo tři dny, než mi ruka roztála.

Baz klatbu nikdy neporušil. Ani když jsme byli děti.

„Kdo ví, čeho je ze spaní schopný,“ řeknu.

„To říkáš ty,“ odtuší Penny, „protože ho v jednom kuse pozoruješ.“

„Bydlím se stvořením temnot – mám právo být trochu paranoidní!“

„Já bych tvého upíra za svoji jezinku vyměnila hned. Být k smrti otravný nikomu žádná klatba nezakazuje.“

Pro večeři si s Penny zajdeme zas do jídelního sálu – dnes jsou pečené sladké brambory, klobásky a křupavé bílé pečivo – a všechno si to vezmeme ke mně do pokoje. Když je tady Baz, nemůžeme se tu spolu takhle poflakovat. Žaloval by na ni.

Připadá mi to jako oslava. Jen my dva, nic na práci. Před nikým se neschováváme, s nikým nebojujeme. Penelopa říká, že takové to bude, až si spolu jednou pronajmeme byt… Ale to se nikdy nestane. Jakmile skončí válka, Penny odjede do Ameriky. Možná ještě předtím.

A já se sestěhuju s Agátou.

Ať se mezi námi stalo cokoli, nějak to s Agátou vyřešíme, jako vždycky. My dva k sobě logicky patříme. Nejspíš se hned po škole vezmeme – tak jako se brali její rodiče. Vím, že ona chce žít v nějakém domě na venkově… Nic takového si nemůžu dovolit, ale ona má peníze a najde si práci, kde bude spokojená. A její táta mi pomůže taky najít místo, když ho poprosím.

Je to hezké pomyšlení: že budu žít dost dlouho na to, abych musel uvažovat, kde chci bydlet a čím se chci stát.

Jakmile Penelopa dojí, otře si ruce. „Takže,“ řekne. Zaúpím. „Ještě ne.“

„Jak to myslíš, ještě ne?“

„Tak, že ještě nechci vymýšlet žádný strategický plán.

Vždyť jsme teprve přijeli. Chci se nejdřív aklimatizovat.“

Rozhlédne se po pokoji. „Aklimatizovat, Simone? Svoje dvoje tepláky už sis vybalil.“

„Užívám si ticho a klid.“ Přitáhnu si její talíř a pustím se do klobásek, které nesnědla.

„Žádný klid není,“ odvětí. „Jen ticho. A to mě znervózňuje. Potřebujeme plán.“

„Klid je. Baz ještě nedorazil, a koukni se,“ zašermuju její vidličkou, „nic na nás neútočí.“

„Říká člověk, který zrovna sejmul goblina. Simone,“ zdůrazní, „to, že jsme byli dva měsíce mimo hru, ještě neznamená, že si dala přestávku i válka.“

„Mluvíš jako Mág,“ zahuhlám s plnou pusou.

„Pořád nechápu, jak tě mohl celé prázdniny ignorovat.“

„Nejspíš měl moc práce s ‚válkou‘.“

Penny si s povzdechem založí ruce křížem. Čeká, až se mnou bude rozumná řeč.

To si počká.

Válka.

Mluvit o válce nemá smysl. Ona si nás stejně brzo najde sama. Vlastně to ani není jedna válka, probíhají dvě nebo tři současně – občanská je na spadnutí, pak jsou tu odjakživa střety se stvořeními temnot, pak to, co provádí Pleticha – a ty všechny mi nakonec jednou zaklepou na dveře.

„Takže,“ zopakuje Penny. A já nejspíš vypadám hodně nešťastně, protože pokračuje: „Válka nám asi do zítřka neuteče.“

Sním všechno, co jí zbylo na talíři, ona se pohodlně uvelebí na Bazově posteli a já si odpustím případné komentáře, které bych k tomu mohl mít. Natáhnu se na své posteli a poslouchám její líčení letadel, amerických supermarketů a Micahovy velké rodiny.

Usne uprostřed výkladu o písničce, kterou tam slyšela,

„Call Me Maybe“, ze které se podle ní jednou stane kouzlo, i když já teda nevím, k čemu by se Třeba mi brnkni dalo použít.

„Penelopo?“ Neodpovídá. Vykloním se z postele a plesknu ji po nohou svým polštářem – tak blízko u sebe ty postele jsou. Baz by z té svojí nemusel ani vylézt, kdyby mě chtěl zabít. Ale vlastně to platí i naopak. „Penny.“

„Co?“ zamumlá do Bazova polštáře.

„Musíš k sobě do pokoje.“

„Mně se nechce.“

„Musíš. Jestli tě tady Mág načapá, napaří ti podmínečné vyloučení.“

„Tak ať. Trocha volna by se mi šikla.“

Vstanu a zůstanu nad ní stát. Tmavé vlasy má rozhozené po polštáři, brýle vmáčknuté do tváře. Vyhrnula se jí sukně a její holé stehno vypadá kypře a hladce.

Štípnu ji. Vyskočí.

„Pojď,“ řeknu. „Vyprovodím tě.“

Penny si narovná brýle a uhladí přetočený vršek. „Ne. Nechci, abys viděl, jak procházím přes magickou bariéru.“

„Protože se o to nechceš podělit se svým nejlepším kamarádem?“

„Protože mě baví sledovat, jak se tomu snažíš přijít na kloub.“

Otevřu dveře a vykouknu na schodiště. Nikoho nevidím ani neslyším. „Fajn,“ prohlásím a podržím jí dveře. „Dobrou noc.“

Penny projde kolem mě. „Dobrou, Simone. Uvidíme se zítra.“

Vycením zuby v úsměvu. Nemůžu si pomoct – je bezva být zase zpátky. „Tak zítra.“

Jakmile zůstanu sám, převléknu se do školního pyžama – Baz si vozí z domova vlastní, ale já mám rád ta školní. V ústavech pro mládež si na sebe pyžamo nikdy neberu. Připadám si v něm, já nevím – zranitelný. Převlečený si s povzdechem vlezu do postele.

Noci na Watfordu, než dorazí Baz, jsou jediné v mém životě, které doopravdy prospím.

Když se probudím, nevím, kolik je hodin. V pokoji je tma a na postel mi šikmo dopadá paprsek měsíčního světla.

Table of Contents

KNIHA PRVNÍ

1

2

3

4

5