Table of Contents

Úvod

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Ilustrační materiál:

Tom Steinfort

Šejkovy hříchy

Únos, zastrašování a intriky v dubajské královské rodině

Brána

Tom Steinfort

THE SINS OF THE SHEIKH:

Abduction, Intimidation and Intrigue Inside

the Royal House of Dubai

Copyright © Tom Steinfort, 2021

First published by Penguin Random House Australia.

This edition published by arrangement with Penguin

Random House Australia Pty Ltd.

The Author has asserted his right to be identified

as the author of the Work.

All rights reserved.

Translation © 2022 by Lenka Šverčičová

ISBN 978-80-242-8309-8

Věnováno dvěma silným ženám, které utvářely můj život.

Mé krásné manželce, jež je mi každodenní inspirací.

A mé matce, která mě naučila rozeznat, co je správné,

a vtiskla mi lásku ke knihám.

„Jsem zajatec.

Na všech oknech jsou mříže. Nedají se otevřít. Před domem stojí pět policistů a dvě policistky jsou uvnitř. Nesmím ani vyjít ven, abych se nadýchala čerstvého vzduchu… žádná vidina konce trestu, žádné požadavky, co bych pro to měla udělat. V podstatě jsem rukojmím.

Uvězněná na samotce, bez přístupu k lékařské péči. Bez soudu. Bez obžaloby. Jenom tak. Chtějí mě zlomit a chtějí, abych se účastnila jejich propagandy. Žádali, abych natočila video a řekla, že se mi tu líbí a že jsem tu dobrovolně. Odmítla jsem to. Víte, žádali toho ještě spoustu, co jsem odmítla. A protože jsem nechtěla spolupracovat, protože mě nedokázali zlomit, tak mě potrestali.

Nemám tušení, kdy a za jakých podmínek mě pustí. Každý den se bojím o život. Vážně nevím, jestli tohle vůbec přežiju. Policie mi vyhrožuje, že když nebudu spolupracovat, vyvedou mě ven a zastřelí. Také mě strašili, že strávím celý život ve vězení a nikdy už neuvidím slunce.

Přála bych si mít svůj pas a být volná. Nechci být zajatcem v tomhle žaláři ani v téhle zemi. Chci jenom být volná. Situace je den ode dne zoufalejší. Jsem z toho už opravdu hrozně unavená.“

Ukázka z videodeníku princezny Latífy, dcery šejka Muhammada bin Rašída Ál Maktúma, dubajského vládce a premiéra Spojených arabských emirátů. Jaký je její zločin? Chtěla být svobodná.

Úvod

Mučit a terorizovat princeznu je skandál. Unést a uvěznit dvě princezny, a navíc vlastním otcem, je něco strašného. A když ten stejný muž týrá a zastrašuje hned tři princezny? Vítejte v emirátu šejka Muhammada z Dubaje. Pozlátko a obraz pokroku, které město předvádí světu, odporují realitě. A nenechte se mýlit, špatné zacházení v dubajské královské rodině není jakási anomálie v jinak liberální a moderní oáze – ve skutečnosti odráží každodenní utrpení mnoha dalších lidí ve Spojených arabských emirátech. Ano, město je plné mrakodrapů, sportovních vozů a milionářů na sociálních sítích. Ale když se podíváte trochu pod povrch, zjistíte, že Dubaj má nejen otřesný stav v oblasti lidských práv, ale dokonce postavení žen jako druhořadých občanů je zde stále zakotveno v zákoně. O dnešní Dubaji se někdy mluví jako o městě zlata – možná je však načase, aby si lidé vzpomněli na staré přísloví, že není všechno zlato, co se třpytí.

Co vlastně víte o Dubaji? Asi jste viděli reklamy, v nichž oddělení cestovního ruchu města popisují tento prázdninový ráj jako „sluncem zalitou metropoli… jedno z nejkosmopolitnějších měst na světě“. Třeba vám to říká i něco víc, protože nápis „Emirates“ zdobí dresy vašeho oblíbeného fotbalového týmu, Arsenalu či Realu Madrid. Možná se ten finanční machr z vašeho ročníku na škole přestěhoval do Dubaje, aby vydělal na tamní vzkvétající ekonomice. Ať tak či tak, pravděpodobně vám neuniklo, že jde o nejbohatší město na Blízkém východě, kde stojí nejvyšší budovy na světě a které je tak progresivní, že se nedávno zapojilo do vesmírného závodu a zahájilo misi k Marsu. Raketu vyslalo Vesmírné středisko Muhammada bin Rašída, pojmenované po současném vládci Dubaje, šejkovi Muhammadu bin Rašídovi Ál Maktúmovi. Všemocný emír si na skromnost nepotrpí – po celém městě hrdě vyvěšuje billboardy s vlastní tváří. Image je pro něj vším.

V posledních letech však lesk šejkova království trochu vybledl. Dubajská verze Deníku princezny upoutala mezinárodní pozornost – nejde však o žádný hollywoodský hraný film, ale o sérii až příliš reálných videí, která popisují horor odehrávající se ve vládnoucí královské rodině. Ne jedna, ne dvě, ale hned tři různé princezny uprchly do zámoří ve snaze uniknout, dle svého vyjádření, tyranskému patriarchovi, jenž neuznává žádná lidská práva. To, co začalo jako šuškanda z paláce, přerostlo ve velký mezinárodní skandál, a šejka Muhammada začala vyšetřovat OSN. Také britský Vrchní soud došel k přelomovému zjištění, v němž prohlásil, že šejk vede zastrašovací a urážlivou kampaň proti ženám. Žalobu k soudu podala šejkova bývalá manželka, princezna Hajá, což v roce 2019 vyvolalo bulvární šílenství. Mezinárodní organizace na ochranu lidských práv však nejvíce popudil osud jedné ze šejkových dcer, princezny Latífy. Videa, o kterých se zmiňuji výše, nahrála právě tato statečná bojovnice za svobodu, která se dvakrát pokusila uniknout železné vládě svého otce, ale pokaždé byla dopadena a následně uvězněna zpět v Dubaji. Podobný osud potkal i její sestru, princeznu Šamsu, která se také pokusila z Dubaje uprchnout – i ji unesli a uvěznili. Nedávno mi kdosi správně připomněl, že ve Spojených státech se v posledních deseti letech vyskytlo několik znepokojivých případů, kdy rodiče zamykali své děti pod střechou a drželi je v domácím vězení za velice ponižujících podmínek. Zprávy o těchto předměstských domech hrůzy se dostaly na titulní strany mezinárodních novin a všichni byli znechuceni tím, že se někdo může chovat tak nelidsky, zvláště k vlastní rodině. A přece teď, v roce 2021, premiér Spojených arabských emirátů zavírá své vlastní dcery proti jejich vůli. Žádný z jiných světových vůdců však nemá odvahu vystoupit a šejkovo jednání kritizovat.

Proč tedy mocní dnešního světa před tímto zavrženíhodným porušováním lidských práv fakticky zavírají oči? Zde je třeba pochopit, jakou roli hraje současná Dubaj v západní politice a jak došlo k tomu, že získala takový vliv v zahraniční diplomacii. Ať si o vládnoucím režimu myslíte cokoli, raketový vzestup SAE je v každém případě mimořádný. Když se ohlédnete pouhých padesát let nazpátek, tahle země ještě ani neexistovala – nezávislost na Velké Británii přišla až v roce 1971. A ještě v té době byly Spojené arabské emiráty jen pustou pouštní výspou, kde žilo pouhých 180 tisíc obyvatel, převážně na venkově a v kmenech. Ale podobně jako Clampettovi z kultovního televizního seriálu Burani z Beverly Hills, kteří na svém pozemku narazili na „černé zlato“ – surovou naftu – a vyměnili chatrč za honosné sídlo, objevení ropy v Dubaji proměnilo tento zapadákov v prosperující město. Zásluhu na tom mají Maktúmové, kteří pomohli z tohoto města vytvořit moderní centrum, jakým je dnes, a bohatství vytěžené z ropných vrtů využili k vybudování mezinárodní destinace. Dubaj se ve skutečnosti stala pro cizince takovým lákadlem, že vlivem následného populačního boomu dnes převažují migranti nad původními obyvateli v poměru asi devět ku jedné.

Problém Dubaje však spočívá v tom, že zatímco ekonomika a panorama města se zmodernizovaly, její morálka nikoliv. Samozřejmě zde žije mnoho dobrých, poctivých lidí, kteří každý den tvrdě pracují, aby zajistili lepší živobytí svým rodinám. Je tu ovšem i spousta pokrytců, v čele se šejkem Muhammadem. Ten se na jedné straně chlubí tím, že má ministra pro toleranci, jeho vláda ale přitom netoleruje žádné nesouhlasné názory a zavírá lidi na dlouhé roky za takové „zločiny“, jako je zveřejňování politických názorů na facebooku. Šejk se také rád nechává fotografovat, jak zahajuje mezinárodní festivaly propagující rovnoprávnost žen, ve skutečnosti však vlastní ženy a dcery utiskuje. Emír bezostyšně vykřikuje megafonem do světa, jak báječné je jeho město, ale pak se snaží umlčet všechna média, která by si chtěla na temnou realitu posvítit. Svou propagandou vás chce přesvědčit, že Dubaj je na technologické špičce jednadvacátého století, přitom mnoho zákonů města jako by se zaseklo ve středověku. Homosexualita je stále nezákonná. Pokud oběti znásilnění veřejně vystoupí, bývají ostrakizovány. A nejspíš to nejzásadnější, ženy stále podléhají archaickým zákonům „mužského poručnictví“. Podle těchto zákonů, jichž se šejk Muhammad ve své rodině jednoznačně drží, musejí ženy získat svolení od mužské hlavy rodiny, aby mohly vykonávat ty nejzákladnější činnosti, jako je cestování, studium či nástup do zaměstnání. Tento zastaralý způsob myšlení je bezesporu stále běžný v řadě dalších zemí Blízkého východu. Jediná Dubaj se však snaží předstírat, že je jakýmsi vzorem pokroku, a prohlašuje se za oázu modernity a tolerance. Skutečnosti, které vycházejí najevo ve vlastní rodině vládce, jsou však nevyvratitelným důkazem toho, že všechno je lež. Ale není kouře bez ohně, a šejkovi Muhammadovi se začíná pěkně zatápět.

Všechny tyto hrozivé příběhy pocházejí z jediné rodiny. Vůdci však obecně stanovují určitý standard chování a je zřejmé, že hodnoty, které vyznává královská rodina, se promítají i do dalších oblastí dubajské společnosti. Téměř všechny ukazatele pro monitorování lidských práv řadí SAE mimo prvních sto zemí. Jedná se o zemi, kde pravidelně dochází ke svévolnému zadržování osob, znepokojivě častá jsou obvinění z mučení, práva zaměstnanců prakticky neexistují a práva žen jsou nehorázně zastaralá. „Ekonomické aspirace Dubaje jako místa, které přitahuje lidi z celého světa, je v rozporu s tím, jak naprosto represivně se šejk Muhammad chová doma,“ říká Ken Roth, výkonný ředitel organizace Human Rights Watch. „Myslím, že lidé už svůj názor na Dubaj pomalu přehodnocují. Začínají chápat, že to není ten liberální ráj, jak se na povrchu snaží vypadat. Je to místo, kde se osoby, které nesouhlasí s oficiální politikou, zavírají do vězení, a kde ženy mohou doslova zmizet. Takže si teď lidé možná říkají: ‚No počkat, tohle jsme v těch reklamách neviděli.‘“

Je důležité, aby se pravda o Dubaji zdokumentovala, protože kdyby měl šejk Muhammad volnou ruku, nic z toho by se na veřejnost nedostalo. Dubaj má jedny z nejpřísnějších mediálních zákonů na světě a běžně stíhá novináře i občany, kteří se nedrží stranické linie. Ale i slovo stranická je zde zavádějící, protože ve Spojených arabských emirátech nejsou politické strany: je to autoritářský režim, v němž je jakákoli opozice proti vládcům okamžitě potlačena a znamená zaručenou jízdenku do jedné z nechvalně proslulých dubajských věznic, kde jsou zprávy o mučení na denním pořádku. Zpráva OSN uvádí, že „přestože rok 2019 byl vyhlášen Rokem tolerance, vládci Spojených arabských emirátů neprojevili žádnou toleranci vůči jakýmkoli způsobům pokojného nesouhlasu.“ Ačkoli je v ústavě Spojených arabských emirátů zakotvena svoboda projevu, ve skutečnosti bylo do jejího vzniku zavedeno mnoho tvrdých zákonů, podle nichž představuje kritika vládní politiky, ekonomiky a vládnoucích rodin trestný čin. Místní i zahraniční média jsou pravidelně cenzurována. Všichni jsou pod bedlivým dohledem – v Dubaji údajně existuje více sledovacích zařízení než kdekoli na světě, ulice hlídá na 35 tisíc průmyslových kamer… pro srovnání, ve Washingtonu jich je jen kolem 4 tisíc. Dubaj se může z eldoráda bohatých a slavných v mžiku proměnit v policejní stát.

Temnou stránku Dubaje jsem začal zkoumat v roce 2018, kdy se na internetu poprvé objevilo neuvěřitelně skandální video princezny Latífy. Zpočátku moc lidí nevěřilo, že je pravé, ale dnes už je téměř nemožné ignorovat neustálou záplavu hrůzostrašných příběhů, jež se z paláce Zabeel valí. Nevydal jsem se na misi proto, abych tím, že se budu hrabat v téhle historii, změnil nebo rozvrátil režim – moje soustavné zpravodajství v průběhu let představovalo spíše tahání za nitky a postupné rozplétání celého příběhu. Často jsem tomu ani nemohl uvěřit, protože každé lanko poodhalilo nové tajemství, jedno skandálnější než druhé. V souvislosti s mým zpravodajstvím se mi dostávalo nejrůznějších otevřených i skrytých výhrůžek, ať už šlo o úřední dopisy, či zrušení víz mým známým, kteří měli navštívit Dubaj. Osobně bych se už na půdu Emirátů vstoupit neodvážil – měl bych na rukou pouta dřív, než by se kola dotkla ranveje na dubajském letišti. A čím jsem se provinil? Dovolil jsem si říkat pravdu. Nejsem žádný bojovník za svobodu, ale tenhle druh zastrašování ze strany SAE svým způsobem mluví za všechno, že? Každému, kdo se tady odváží zpochybňovat vůdce, je jasné, že bude tvrdě potrestán.

Šejk Muhammand po mnoho let využíval svou neomezenou moc (a své miliardy dolarů) k vládě železnou rukou v sametové rukavici. Není pochyb o tom, že má jistý šarm, kterým se snaží získávat si přední zahraniční představitele a známé osobnosti v naději, že tak zmírní svůj obraz na světové scéně. Navzdory porušování lidských práv a brutalitě, které se úřady Spojených arabských emirátů snaží ututlávat, se šejk Muhammad dokázal nesčetněkrát nechat vyfotografovat s takovými osobnostmi, jako je britská královna nebo Joe Biden, a uzavírat majetkové smlouvy s Trumpovými. Nyní je na těch samých světových lídrech, aby vyznačili jasné hranice a povolali k odpovědnosti nejen šejka Muhammada, ale všechny mocenské činitele Spojených arabských emirátů (všem sedmi emirátům, které tvoří SAE, vládnou pochopitelně muži). Spojené arabské emiráty jsou závislé na zahraničních dolarech a obchodech, a dokud budou jiné státy při obchodování s Dubají zavírat oči před její temnou stránkou, nic se nezmění. Jak říká staré přísloví, k vítězství zla stačí, aby slušní lidé nedělali nic.

Kapitola 1

Vzestup Dubaje

Na Blízkém východě se nachází více historických měst než v jakékoli jiné části světa. Oblasti od Jeruzaléma po Káhiru, od Mekky po Medínu, od Badgádu po Bejrút jsou posety místy, která utvářela svět nikoli po staletí, ale po tisíce let. A pak je tu Dubaj. Zatímco většina ostatních metropolí v Perském zálivu tvořila historii, Dubaj nestála ani za zmínku. Přes tento pouštní zapadákov jako by se přehnaly písky času. Dokonce ještě na počátku dvacátého století byla Dubaj leda tak bahnitou výspou, jejíž obyvatelé žili v podmínkách srovnatelných s nejchudšími částmi Afriky. Dnes je město světovým lídrem v mnoha oblastech: v letectví, finančnictví a v poslední době i v dobývání vesmíru. Překotný rozvoj Dubaje vedl k tomu, že se město ocitlo v poněkud rozporuplné situaci – snaží se být vzorem pokroku a prosperity, a zároveň si zachovává ultrakonzervativní islámské tradice, které často šokují pozorovatele v oblasti lidských práv. Prosperita v mnoha ohledech pomáhá odvracet pozornost od leckdy až středověkých tradic. A to je klíč k pochopení tohoto rozporuplného království… když si uvědomíte, jak daleko Spojené arabské emiráty v posledních desetiletích došly, začnete chápat, proč spousta místních obyvatel raději zavírá oči, když přijde na otázku lidských práv. Pro mnoho lidí je důležitější mít se dobře než si dělat hlavu ze špatných skutků několika mocných.

Historické záznamy o Dubaji nesahají dál než do začátku devatenáctého století – což je ve srovnání se sousední zemí, jako je Saúdská Arábie, docela zvláštní. Tato země je považována za klíčový odrazový můstek při osidlování Eurasie směrem z Afriky, ke kterému došlo někdy před 75 tisíci až 125 tisíci lety v době kamenné. Zdokumentovaná historie Dubaje však pokrývá pouhých 0,21 % tohoto období. Od té doby, co člověk uskutečnil onu významnou migraci z Afriky, otisklo svou stopu na Blízkém východě mnoho velkých říší. Vzpomeňme na mocné a vynalézavé Egypťany, dlouhověké Asyřany, na nadvládu a kulturní význam Římanů, nemluvě o Osmanech a mnoha jiných národech, které na tomto území zanechaly trvalý odkaz. A přestože se každá z těchto dynastií snažila dobývat další města, stojaté vody v Dubaji byly sotva pro koho zajímavé. Dubaj byla po celé věky asi tak přitažlivá jako pytlík kapustiček v krámku s čokoládou. „Těšili se bezpečí nežádoucích a žili tak, jak je to naučily stovky generací před nimi, v podmínkách, které by pro ostatní byly sotva snesitelné,“ poznamenal v roce 1949 britský důstojník Stephen Longrigg, když se zamýšlel nad tím, jak Spojené arabské emiráty unikaly nekončícím vzestupům a pádům sousedních měst. S těmi podmínkami měl pravdu – pokud jste někdy byli v Dubaji uprostřed léta, jistě chápete, že žít tady v době před klimatizací muselo být přinejmenším náročné, v horším případě nesnesitelné. Průměrná teplota v Dubaji v srpnu dosahuje 41,3 stupně, což se paradoxně zdá celkem příjemné v porovnání s nejvyšší naměřenou teplotou 49 stupňů.

První opravdová zkušenost s evropskou civilizací nebyla pro Araby z Perského zálivu nic příjemného. Došlo k ní na počátku šestnáctého století, kdy do této oblasti připlul portugalský dobyvatel Alfonso de Albuquerque. V té době byl čerstvým držitelem velkolepého titulu generálního kapitána arabských moří a vysloužil si pověst krutého vojenského génia. Měl již za sebou významná vítězství v Severní Africe a Středomoří, na další misi zamířil do Indie a po cestě zřizoval obchodní stanice. Když připlul ke břehům Arábie, počínal si velice krutě – každé arabské plavidlo, na které Portugalci narazili, bylo zničeno. Jakmile dorazili do Chór Fakkánu – jejich první zastávky v dnešních Spojených arabských emirátech – ze břehů se jim dostalo dosti nepřátelského přijetí od místních obyvatel. Bylo to však účinné asi tak, jako když se mravenečci snaží zastrašit slona. Albuquerque si řekl, že místní musí poznat, kdo je tady pánem: Portugalci se vylodili na břeh, bajonety pobili mužské příslušníky kmene a zbylé ženy a děti buďto zajali, nebo zavraždili. Všechny domy ve městě byly zapáleny. Dubaje si okolní svět po dlouhou dobu nevšímal a v tuto chvíli si místní obyvatelé jistě přáli, aby to tak i zůstalo.

Portugalci se postarali, aby se všem v Perském zálivu celé další století žilo bídně. Při zpětném pohledu se někteří domnívají, že si svým způsobem vyřizovali účty – pouhou desítku let před krvavým vyloděním v Chór Fakkánu se totiž Portugalcům a Španělům konečně podařilo zbavit svou domovinu muslimského vlivu. Poslední baštou byla Granada, která padla v roce 1492, a ukončila tak 700 let trvající muslimskou nadvládu na Pyrenejském poloostrově. Zřejmě tedy nastal čas odplaty, přičemž příslušníci arabských a muslimských komunit byli považováni za pohany, kteří musí trpět za hříchy svých bratří v Evropě. Zbytečná krutost portugalských dobyvatelů v této oblasti v průběhu šestnáctého století vyvolala nedůvěru vůči lidem ze Západu, a zejména vůči křesťanům, což ovlivnilo myšlení obyvatel oblasti na celá staletí. Podle historičky Frauke Heard-Beyové z Abú Zabí se vzpomínky na mrzačení, kterého se Portugalci dopouštěli na svých zajatcích, i na zabíjení žen, dětí a starců bez rozdílu vryly do paměti Arabů žijících kdekoli za Rudým mořem a perským pobřežím a byly připomínány jako činy křesťanů.

Historie pak oblast dnes známou jako Spojené arabské emiráty z velké části ignorovala až do devatenáctého století, kdy se pro změnu Britové rozhodli, že teď je v drancování řada na nich. Dlouho předtím, než si lidé uvědomili hodnotu ropy nacházející se pod zemí, byla mnohem žádanější jiná komodita na dně moře. Hojnost perel u pobřeží dnešních Spojených arabských emirátů náhle přitáhla obchodníky ze Západu, kteří konečně našli smysl v jinak neužitečném regionu kolem Dubaje. Houževnatí místní obyvatelé začali riskovat své životy a potápěli se na mořské dno, kde zadržovali dech tak dlouho, jak jen bylo v lidských silách, když se s pytlem uvázaným kolem těla vrhali dolů hledat perly. Poklady z hlubin byly velmi vyhledávané, ale přes veškerou svou atraktivitu se to do skutečného blahobytu místních lidí nijak nepromítlo – Dubaj nadále zůstávala většinou zaostalá a chudá. V roce 1822 načrtl britský námořní inspektor, poručík Cogan, obrázek Dubaje. „V oválném městečku obehnaném hliněnou zdí našel kolem tisíce lidí, všude kozy a velbloudi. Bylo to tam pusté… Dubajané žili v chatrčích z došků nebo hlíny.“ Nebylo to právě město v rozkvětu, jak ho známe dnes.

Ale v roce 1833 se Dubaj měla navždy změnit: právě sem mířila rodina jménem Maktúm. V nedalekém Abú Zabí, které leží nějakých 140 kilometrů jihozápadně od Dubaje, se skupina asi osmi set nespokojených obyvatel po zdánlivě nekončící vlně násilí rozhodla uprchnout z města a vydat se na sever. Předkům šejka Muhammada trvalo několik týdnů, než dorazili do Dubaje, města, jemuž nyní vládne, plahočili se pouštním pískem a hledali, kde by našli nový domov.

V porovnání s velkými armádami, které byly v devatenáctém století všude ve světě, mohla tlupa osmi set mužů sotva někoho zastrašit, a proto bylo usazení v poklidném a prořídlém zapadákově, jakým byla Dubaj, zřejmě tím nejvyšším, o co mohli Maktúmové v té době usilovat. Historik Jim Krane poznamenává: „Proč riskovali svou budoucnost v málo známé rybářské vesnici na pobřeží, je zapomenutý dějinný detail. Ať je k tomu vedlo cokoli, rozhodnutí klanu vsadit na Dubaj bylo prvním doloženým důkazem odvážných rozhodnutí rodiny Maktúmů. Schopnost rodiny podpořit svá rozhodnutí rychlými činy se neuvěřitelně vyplatila.“ Místní obyvatele Dubaje nijak nevzrušilo, když se sem tito cizinci přihrnuli, a nově příchozí se po svém pokojném příchodu rozhodli, že se tady usadí. Byl vyhlášen nový šejchát, ve kterém začali vládnout šejk Obajd bin Saíd a Maktúm bin Bútí.

Od té doby je město v rukou rodiny Maktúmů. V oblasti, která je zmítána převraty, atentáty a válkami, je skutečně ohromující, že si jediná rodina dokázala tak dlouho udržet nadvládu nad městem. Od roku 1833 do roku 1912 se u moci vystřídalo sedm různých členů rodu. V dalších devadesáti čtyřech letech měla Dubaj překvapivě jen tři vládce, každý z nich se těšil mimořádné dlouhověkosti. Od roku 1912 do roku 1958 byl u moci šejk Saíd bin Maktúm bin Hašer Ál Maktúm. Ten potom předal vládu svému synovi, šejku Rašídu bin Saíd Ál Maktúmovi, který zůstal u vesla dvaatřicet let. Jeho nástupcem se stal v roce 1990 šejk Maktúm bin Rašíd Ál Maktúm, který teprve nedávno předal štafetu svému bratrovi, současnému vládci města, šejku Muhammadu bin Rašídovi Ál Maktúmovi.

Poznávacím znamením Maktúmů bylo vždy vydělávání peněz. Někomu by se mohlo zdát, že to zní jako kritika, ale ve skutečnosti je to kompliment. Jsou to bystří obchodníci, kteří vědí, co je k úspěchu potřeba. Na počátku dvacátého století byly položeny základy pro to, aby se Dubaj stala pro kapitalisty centrem volného trhu v této oblasti. Zrušení pětiprocentního cla proměnilo Dubaj v bezcelní přístav, jenž lákal zejména íránské obchodníky na druhé straně Perského zálivu, kteří měli pocit, že s nimi vláda nejedná fér.

Můžeme se sice bavit o perlách a volném trhu, jak chceme, ale skutečnost je taková, že většinu současného blahobytu Dubaje lze přičíst jediné věci: ropě. Maktúmové si doslova seděli na štěstí. Pro vládce Dubaje však muselo být nesmírně frustrující čekat na to, až se podaří ložiska hojnosti skrývající se pod nimi najít. V Texasu na černé zlato narazili na počátku dvacátého století, kdy tam objevili mohutné ropné prameny, z nichž mohly Spojené státy těžit po mnoho dalších desetiletí. Ropný boom pak pokračoval na Blízkém východě a Emiráty dělaly všechno pro to, aby zlatý důl neminuly. Dlouhých třicet let prozkoumávaly své území, ale všechny snahy vycházely naprázdno až do roku 1958, kdy prospektoři v Abú Zabí konečně trefili do černého. Nepředstavitelné bohatství, které od té chvíle proudilo do města a k jeho vládcům, změnilo běh dějin. V této fázi mohli v Dubaji jen závistivě přihlížet, jako sourozenec, který závidí bratrovi krásný nový dárek k narozeninám, jelikož sami se zatím snažili najít byť jen kapičku tohoto tekutého zlata marně.

V roce 1966 se ropní bohové konečně usmáli i na Dubaj, když byl v teritoriálních vodách města učiněn objev, jenž pomohl definovat příští režim. Za tuto chvíli se Maktúmové modlili, a rozkvět města nastal téměř okamžitě. Mezi roky 1968–1975 vzrostl počet obyvatel Dubaje o 300 procent, neboť do města se sjížděli dělníci z Asie a Blízkého východu, aby se podíleli nejen na těžbě ropy, ale také na následném rozmachu stavebnictví. Odstartovala etapa prudké expanze. V roce 1990 tvořila ropa 24 procent HDP Spojených arabských emirátů.

Pro Abú Zabí se od té chvíle začaly odvíjet dobré časy, neboť se ukázalo, že prameny ležící pod tímto emirátem jsou gigantické. Ale Dubaj, co se podzemního bohatství týče, takové štěstí neměla. Vliv ropného průmyslu ve městě od začátku devadesátých let neustále klesá a nyní se odhaduje, že ropné zásoby pod městem by se mohly během deseti let vyčerpat. Ale podobně jako kdysi nesmělý teenager odrostl školním láskám, Dubaj už ropu nepotřebuje. Maktúmové to zavětřili dlouho předtím, než vrty začaly vysychat, a bylo jim jasné, že má-li emirát pokračovat v rychlém růstu a prosperitě, musí se diverzifikovat.

V době, kdy se připravovaly základy pro ekonomickou transformaci Dubaje, probíhaly také přípravy na politickou změnu. Zatímco šejk Maktúm bin Rašíd Ál Maktúm vedl emirát od roku 1990, jmenování jeho mladšího bratra šejka Muhammada korunním princem v roce 1996 přineslo závan budoucnosti. Ambiciózní monarcha měl velkolepou vizi, jak má jeho město vypadat, a protože v dalším desetiletí zastával de facto roli vládce emirátu, vytvářel politiku, která měla pomoci formovat budoucnost města. Byl vypracován odvážný plán přeměny Dubaje v obchodní centrum Blízkého východu. A je třeba říci, že Maktúmové svého cíle dosáhli. V roce 2000 si emirát v rámci rozsáhlé diverzifikační strategie odklonit Dubajskou ekonomiku od ropy stanovil za cíl zvýšit do roku 2010 hrubý domácí produkt na 30 miliard dolarů. Tento cíl byl nakonec splněn už v roce 2005. Následujícího roku šejk Maktúm náhle zemřel, a jmenování jeho mladšího bratra vládcem Dubaje a premiérem i viceprezidentem Spojených arabských emirátů bylo pouhou formalitou. Šejk Muhammad tedy nakonec naplnil svůj osud a plně se ujal vlády v paláci Zabeel.

Někteří popisují šejkovu novodobou Dubaj jako kapitalismus, který ujíždí na kokainu. Rozzářené panorama města korunované nejvyšší budovou světa, promenády lemované butiky všech designérských značek, na jaké si jen pomyslíte. Bohatství je v tomto městě vidět téměř všude, kam se podíváte – jízda po třídě šejka Zájida, široké dvanáctiproudé dálnici, jež vede centrem Dubaje, se moc neliší od projížďky po Las Vegas. Dubaj je velká, smělá, suverénní, ale také jí jaksi chybí kouzlo. Při prohlídce většiny jiných velkých měst na světě vás pokaždé uchvátí krása staletých budov a romantika historie, která se odvíjela přímo v ulicích, jimiž procházíte. V Dubaji však nic takového nenajdete. Je to spíš svatostánek korporátní velkorysosti, inspirovaný bohatstvím vládců města, Maktúmů. Jejich bohatství nemá ve městě konkurenci, což ovšem neznamená, že tu není spousta jiných, kteří se prosadili. Podle odhadů New World Health vlastnilo v roce 2018 majetek v hodnotě vyšší než milion dolarů ohromujících 55 tisíc obyvatel Dubaje, čím se město s přehledem stává tím nejbohatším na Blízkém východě.

Po celé Dubaji se nacházejí svatyně tohoto bohatství, v této pouštní oáze neuvěřitelným tempem stále rostou mrakodrapy od okázalých po nevkusné, ale žádný nepřitahuje takovou pozornost jako Burdž Chalífa. Tento velkolepý projekt si kladl za cíl potvrdit postavení Dubaje jako předního světového města a vybudovat dominantu, která bude převyšovat všechny ostatní stavby nejen ve Spojených arabských emirátech, ale na celém světě. Ambiciózní projekt, který byl zahájen v roce 2004, symbolizuje odhodlání vlády vystoupit z davu a stát se světovou jedničkou. Titul nejvyšší budovy světa do té doby držel mrakodrap Tchaj-pej 101 na Tchaj-wanu, který se tyčí do závratné výšky 509,2 metrů. Dubajští politici se obávali, že nemá smysl stavět novou věž, která by nesla titul nejvyšší budovy světa jen pár let, a tak zamířili rovnou ke hvězdám. Burdž Chalífa se pyšní 828 metry a od jejího dokončení v roce 2010 se nic ani nepřiblížilo možnosti jí titul největší budovy světa uloupit. V Dubaji na velikosti záleží.

Podobně ikonický je i umělý ostrov Palm Džumejrá. Možná jste ho už někdy viděli – obří umělý ostrov ve tvaru palmy, který se rozprostírá do Perského zálivu. Umělé souostroví bylo vytvořeno proto, aby upoutalo pozornost všech, kdo přiletí na rušné letiště ve městě, a také aby zaujalo každého, kdo shání v Dubaji exkluzivní nemovitost. Celebrity jako David Beckham, Michael Schumacher, nebo dokonce afgánský prezident Hámid Karzaj údajně utratili za nemovitosti na Palm pěkný balík. Pravým klenotem projektu se stal Atlantis, luxusní hotel na špičce ostrova. Otevření resortu vystihovalo okázalost a výstřednost vzkvétající Dubaje na začátku tisíciletí: vybuchovalo na 100 tisíc ohňostrojů (sedmkrát více než kolik bylo odpáleno při slavnostním zahájení olympijských her v Pekingu téhož roku), spořádalo se 1,7 tun humrů, hrdly proteklo tisíc lahví šampaňského značky Veuve Clicquot a v akváriu o objemu milion litrů se dokonce proháněl žralok obrovský. Hvězdou večera byl šejk Muhammad bin Rašíd Ál Maktúm, který to všechno pořádal a byl oslavován jako hrdina vlasti. Na oslavy přiletěla také celá plejáda známých osobností, včetně Michaela Jordana, Charlize Theronové, Roberta De Nira, Janet Jackson, Lily Allen, vévodkyně z Yorku, Gerarda Butlera, Borise Beckera a Kylie Minogue.

Tento obrovský rozmach na počátku tisíciletí upevnil vážené postavení šejka Muhammada v jeho domovině, neboť dovedl město k významu a bohatství, které by byly ještě před několika desetiletími nepředstavitelné. Řídil město, které jelo na plné obrátky. Hnal tenhle závodní vůz takřka ze startovní pozice, projížděl převodové stupně a teď, když zařadil nejvyšší rychlost, motor hlasitě řval. Jak se však někdy stává u vozů Formule 1, když jedou na plný plyn, motor může zničehonic velkolepě vybouchnout a všechno skončí v kouři. Ačkoli to nebylo tak katastrofální, Dubaj jistě zažila podobný okamžik v roce 2007, kdy udeřila světová finanční krize a vyvedla tento kolos z míry. Obrovský růst Dubaje v přechozích dvaceti letech byl z velké části poháněn masivními půjčkami, ale trh s úvěry náhle udělal přemet. V jediném okamžiku byla polovina všech stavebních projektů ve Spojených arabských emirátech v celkové hodnotě 582 miliard liber pozastavena nebo zrušena. Většina z nich se týkala Dubaje. Asi největší projekt, jenž skončil na smetišti dějin, byl plážový resort Donalda Trumpa v hodnotě 100 miliard liber, který měl být „vrcholem luxusu“.

Stejně rychle, jako v Dubaji vyschly zdroje peněz, se vytratil i lidský kapitál. Za úspěchem Dubaje v poslední době stály především zástupy zahraničních pracovníků, kteří do města přicházeli zbohatnout, zejména ve finančním sektoru. Nyní však začali propadat panice, protože podle přísných dubajských zákonů je nesplacení dluhu či nekrytí šeku trestným činem, za který hrozí vězení. Jakmile zavětřili, že večírek už opravdu skončil, velká část početné komunity migrantů uprchla v obavách, že by mohli být potrestáni za vzniklé finanční průšvihy. Ve snaze dostat se rychle z Dubaje měli tak naspěch, že deník Guardian tehdy napsal: „Na letišti byly v uplynulých týdnech zjevně opuštěny stovky aut. Klíčky zůstaly v zapalování a v palubních přihrádkách zcela vyčerpané kreditní karty a omluvné dopisy.“

Dluh emirátu Dubaj vzrostl na více než 100 procent HDP. Člověk nemusí být ekonom, aby věděl, že tento stav je katastrofální a neudržitelný, a tak se Dubaj ze zoufalství obrátila na Abú Zabí se žádostí o pomoc. Pro šejka Muhammada a jeho poradce to nepochybně byla pokořující zkušenost – léta se chlubili, že jsou pýchou SAE a tím, kdo zemi vydobyl nové světové postavení. Velká, suverénní Dubaj se na světové scéně předváděla, zatímco staré nudné Abú Zabí setrvávalo ve starých kolejích. A pohleďme, kdo teď přišel sprosíkem! Abú Zabí nakonec do Dubaje v roce 2009 napumpovalo na 20 miliard dolarů. Ačkoli to bylo vylíčeno jako projev národní solidarity, v jednom konkrétním gestu Dubaje byla jistá dávka ponížení, které jasně ukazovalo na to, že jim Abú Zabí zachránilo krk. Projektem, jenž světové ambice Dubaje dobře předvedl, se stal rozestavěný mrakodrap v centru města, do roku 2009 známý jako Burdž Dubaj. Když však přišel čas slavnostního otevření, věž byla náhle přejmenována na Burdž Chalífa, na počest vláce Abú Zabí, šejka Chalífy. Není jasné, zda se jednalo o nějakou protislužbu, ale projekt by se nebýt finanční injekce z Abú Zabí velmi pravděpodobně finančně zhroutil. Ať tak či onak, skutečnost, že nejslavnější dominanta Dubaje bude navždy nést jméno šejka Chalífa, je jakousi malou troufalou připomínkou, kdo je stále ještě ve Spojených arabských emirátech při penězích. Pro Maktúmy musí být po všem, čeho v Dubaji dosáhli, trochu k zlosti dívat se každou noc na město, jemuž vládnou, a vědět, že klenot celého panoramatu není pojmenován Burdž Maktúm, ale vzdává poctu konkurenční královské rodině.

V tomto období se téměř zdálo, že počáteční idylka pro šejka Muhammada a Dubaj skončila. Po dlouhou dobu hodnotilo zahraničí město jen povrchně. Byl to nový odvážný projekt, město rozmachu. Ale čím více vyrostete, tím větším terčem se stáváte. Nebyla to ale jen finanční oblast, která začala lidi na Dubaji znepokojovat, probíhalo to i na mnohem hlubší úrovni: lidská práva, práva zaměstnanců, práva žen. Přes veškerou modernost byla Dubaj stále městem, které tolerovalo vraždy ze cti – kde může muž zabít svou příbuznou, jestliže se domnívá, že přivedla rodinu do hanby. Takové praktiky jsou v přímém rozporu se západními normami chování a lidé začali na toto pokrytectví upozorňovat.

Dubaj čelila obrovským výzvám, když se snažila od často zpátečnických praktik obvyklých ve svých končinách odpoutat a stát se světovou jedničkou. Burdž Chalífa se opět ukázal jako téměř symbolický prvek dubajského vývoje. Tentokrát poukazoval na to, jak může být v honbě za kapitalistickou nirvánou přehlížena lidská důstojnost. Developery pronásledoval ošklivý problém v podobě špatného zacházení se zahraničními dělníky na stavbě, převážně z jižní Asie. Vyšetřování organizace pro lidská práva Human Rights Watch odhalilo, že během výstavby docházelo k mnoha porušováním práv včetně toho, že někteří dělníci prý dostávali zaplaceno méně než 10 dolarů denně. Na rozdíl od většiny západních zemí v SAE neexistuje zákon o minimální mzdě, což znamená, že v mnoha průmyslových odvětvích může běžně docházet k vykořisťování. Šetření Human Rights Watch dále zjistilo, že v Dubaji je běžnou praxí, že zaměstnavatelé na začátku projektu zabaví zahraničním dělníkům pasy, čímž si v případě jakýchkoliv sporů zajistí plnou kontrolu nad svými zaměstnanci a zabrání jim v opuštění země.

Právě tento druh vykořisťování vytváří dojem, že Dubaj funguje víceméně jako dvourychlostní ekonomika, kde žijí ti, co mají všechno, a ti, co nemají nic. Jistě, pokud přiletíte na pár dní za zábavou, nejspíš vás udeří do očí bohatství mnoha zdejších obyvatel – lamborghini, zlaté šperky, honosná sídla. Uvidíte je všude, kam se hnete. Ale pravděpodobně neuvidíte realitu života velké masy zahraničních pracovníků, kteří ta auta leští a ta sídla střeží. Jejich domovy nejsou luxusní ani trochu. Human Rights Watch dokonce líčí životní podmínky více než 250 tisíc zahraničních pracovníků jako „horší než nelidské“. Po desítky let se Emiráty snažily odvrátit pozornost od neustálých obvinění, že Dubaj je z velké části postavena na otrocké práci. Stačí zadat do googlu heslo „slavery in Dubai“ (otroctví v Dubaji) a objeví se řada v průběhu let tajně natočených dokumentů, na nichž jsou vidět chudinské čtvrti, kde tito dělníci bydlí – slumy, které geograficky leží pouhých pár kilometrů od centra Dubaje, ale světelné roky daleko, pokud jde o kvalitu života.

Není pochyb o tom, že řídit město, které se v krátkém čase tak rychle rozrostlo, musí být náročné, avšak jak se zdá, Dubaj má jistým způsobem potíže udržet krok sama se sebou. Svou ekonomiku přizpůsobila Západu stejně efektivně jako téměř kterékoli jiné město na světě, ale to je jednodušší než modernizovat spoustu jiných aspektů společnosti, zejména základní etiku a společenské normy. Ekonomická progresivita se střetává se sociálním konzervatismem. Například homosexualita je v Dubaji nejen nelegální, ale stále za ni hrozí trest smrti. Zřeknutí se islámu se v souladu s právem šaría rovněž trestá smrtí. Reálně se ani jeden z těchto zákonů nevynucuje, ale to, že stále zůstávají v platnosti, má jasné poselství: jsme ochotni zmodernizovat svou ekonomiku, ale nikoli svou morálku.

Také přístup k ženám je v Dubaji stále ještě desítky, ne-li stovky let pozadu za tím, co většina západních zemí považuje za civilizované a slušné. Jedním z aspektů, jemuž se mezinárodní média hodně věnují, je zacházení s oběťmi znásilnění. V Dubaji došlo k mnoha případům, kdy ženy ze Západu přišly na policii oznámit znásilnění, a místo toho byly obviněny ze zločinu cizoložství. K trestům za mimomanželský styk v Dubaji patří vězení, bičování a kamenování. Přestože takové postihy vypadají jako cosi z doby před tisíci lety, jsou znepokojivou realitou Dubaje dvacátého prvního století. Ačkoli se tak děje v řadě dalších zemí Blízkého východu, je mnohem pohoršlivější, že k tomu dochází i ve Spojených arabských emirátech, zemi, která se před světem snaží tvářit jako pokroková a tolerantní oáza této části světa. Ještě v roce 2016 byla po nahlášení znásilnění obviněna Britka, která v Dubaji trávila dovolenou. Tento případ se mrazivě podobá příběhu Australanky Alicie Galiové, která byla v roce 2008 po svém znásilnění ve Spojených arabských emirátech na osm měsíců uvězněna. Galiovou, zaměstnankyni hotelu plážového resortu Le Meridien Al Aqah, zdrogovala a sexuálně napadla skupinka kolegů. Když se obrátila na policii, donutili ji podepsat dokument v arabštině, který, jak později zjistila, byl přiznáním k mimomanželskému styku. Zažalovali ji a odsoudili k jednomu roku vězení a za mřížemi pak strávila osm měsíců, než dostala milost. Následně jí byla diagnostikována posttraumatická stresová porucha. Její příběh bohužel není nijak výjimečný.

V posledních letech se nejznámější případy špatného zacházení se ženami v Dubaji netýkaly cizinek ani místních zaměstnankyň, ale nejvyšších představitelek královské rodiny emirátu. Těžko se to však dozvíte přímo v samotné Dubaji, protože šejk Muhammad si ve svém království pečlivě střeží vlastní kult osobnosti. Všude po městě visí plakáty se šejkem Muhammadem, jako by to byl nějaký komunistický polobůh, pózuje na nich se svým synem nebo s některým ze svých milovaných koní. Všemocný vládce sice dokáže kontrolovat média ve vlastní zemi, ale ví, že na jeho město (a rodinu) je zvenčí vyvíjen stále větší tlak, aby šly s dobou. Proto bylo v roce 2020 oznámeno, že Emiráty zmírní některé kontroverzní islámské zákony, zejména uvolní zákon o konzumaci alkoholu a budou postihovat takzvané vraždy ze cti. To je výmluvné a politováníhodné svědectví, že až do této doby byla mužům prokazována shovívavost, pokud zavraždili ženu ze své rodiny. Ochránci lidských práv změny opatrně přivítali jako malý krůček správným směrem, poukázali však na to, že se zatím nijak nezměnily zákony zakazující homosexualitu či projevy náklonnosti na veřejnosti. Dubaj za posledních padesát let nepochybně ušla dlouhou cestu na mnoha frontách, ale v mnoha oblastech má ještě stále velmi dlouhou cestu před sebou.

Kapitola 2

Přítel Západu

Na světě není mnoho lidí, kteří si mohou jeden týden popovídat s královnou Alžbětou II. a druhý týden pozvat člena Trumpovy rodiny do svého rodného města na odpolední čaj. A jakmile prezident Donald Trump skončí v úřadu, ihned zveřejnit svoje fotky s nastupujícím prezidentem Joem Bidenem a komentářem, jak se „těší na utužování pět desetiletí trvajících strategických vztahů“. V takových kruzích se pohybuje šejk Muhammad bin Rašíd Ál Maktúm. O nějakém průmyslovém titánovi v oblasti obchodu, sportu či politice se můžete doslechnout často – ale šejk Muhammad je vzácný případ, který dosáhl pozoruhodných úspěchů ve všech třech odvětvích. Je to muž, který má styky, je mocný a drží klíče k mnoha dveřím ve stěžejních částech světa.

O šejkovi Muhammadovi musíte vědět především to, že jeho moc je absolutní. Neexistují žádné demokratické volby, ve kterých by se rozhodovalo, kdo bude vládcem Dubaje nebo premiérem Spojených arabských emirátů. Pojem voleb je zde tak cizí, že když do googlu zadáte heslo „elections in Dubai“ (volby v Dubaji), jako první vám vyhledá elektroniku v Dubaji. Místní obyvatelé se o volby ani nezajímají. Šejk Muhammad je jejich vůdce, ať se jim to líbí, nebo ne. A pokud se jim to nelíbí, je lepší, když si to nechají pro sebe, protože důsledky by mohly být strašlivé – existují stovky zpráv o mučení politických odpůrců, nebo dokonce ještě hůře, o jejich naprostém zmizení. Přesto se Spojené arabské emiráty šejka Muhammada nějakým způsobem pro tolik demokratických zemí na Západě staly miláčkem Blízkého východu. Což připomíná slavný citát Franlina D. Roosevelta z roku 1939, který o nechvalně proslulém nikaragujském diktátorovi Anastasiu Somozovi poznamenal: „Je to sice parchant, ale náš parchant.“

Pro Spojené státy je šejk Muhammad neocenitelným spojencem. Z ekonomického hlediska jsou SAE pro USA největším trhem na Blízkém východě, a pokud jde o obranu, jsou obě země již desítky let nerozlučnou dvojicí. Toto výhodné partnerství se datuje až k invazi do Kuvajtu v devadesátých letech minulého století, kdy Spojené státy potřebovaly v oblasti spojence, protože si chtěly došlápnout na Saddáma Husajna a Irák. Od té doby jsou Spojené arabské emiráty klíčovou základnou pro americké ozbrojené síly v regionu – jsou umístěné převážně na letecké základně Al Dhafra, 32 kilometrů jižně od Abú Zabí. Je to opuštěné místo uprostřed pouštních plání, ale tichou prázdnotu dnes pravidelně protíná řev stíhacích letounů F-35, které zde startují na bombardovací mise. Odtud Spojené státy zahájily ofenzivu zaměřenou nejen na Irák, ale také na nacionalistické síly Bašára al-Asada v Sýrii a na řádění Islámského státu po celém Blízkém východě.

Pro Spojené státy je však možná strategicky ještě významnější námořní základna Džebel Alí, která se nachází v samém srdci Dubaje. Každý, kdo někdy přiletěl do Dubaje, bude leteckou základnu díky jejímu umístění pravděpodobně znát – leží v těsném sousedství obřího umělého souostroví Palm Džebel Alí. Smyslem tohoto odvážného projektu bylo postavit stovky luxusních domů a přístavišť rozprostírajících se v Perském zálivu ve tvaru palmy (stejně jako Palm Džumejrá). Bylo to vymyšleno tak, aby měly promenády vedoucí areálem podobu nápisu v arabštině – básně, jejímž autorem není nikdo jiný než samotný vládce města, šejk Muhammad osobně. Projekt je však od světové finanční krize v roce 2007 pozastaven, což znamená, že tisíce potenciálních obyvatel přišly o jedinečný výhled z oken na americké letadlové lodě plující podél jejich balkonů.

Rozhodně přicházejí o pořádnou podívanou, protože v Džebel Alí není nouze o americkou vojenskou techniku, kterou tu může předvádět – jde o největší přístav amerického námořnictva na světě mimo Ameriku. Ve Spojených arabských emirátech je neustále běžně nasazeno kolem pěti tisíc příslušníků americké armády, ale jejich počty se mohou ještě zvýšit, kdykoli se v oblasti vyskytne problém, což se nevyhnutelně poměrně často stává.

Úzké vojenské vazby mezi SAE a USA jsou pro obě strany výhodné. Spojené státy získaly spřátelenou základnu, kde mohou mít rozmístěny vojenské síly na Blízkém východě, a Spojené arabské emiráty mají nejsilnější armádu na světě, která je ochraňuje. Emiráty také nakupují od Ameriky ohromné množství vojenského materiálu, a ta má z prodeje obrovský finanční prospěch. Je to velký byznys pro všechny zúčastněné – v roce 2019 utratily Spojené arabské emiráty jen za rakety Patriot 2,7 miliardy dolarů. Pravděpodobně nejvýznamnější dohodou mezi oběma zeměmi byla dohoda o spolupráci v jaderné oblasti, kterou podepsaly v roce 2009 a která umožnila prodej jaderných technologií, odborných znalostí a paliva Spojeným arabským emirátům. Ještě pozoruhodnější bylo toto partnerství v kontrastu s neochvějným odporem, který USA v téže době kladly sousednímu Íránu, aby mu zamezily přístup ke stejným technologiím. Šlo ozjevné potvrzení, pokud ho vůbec bylo třeba, že Spojené arabské emiráty měly větší důvěru než jakékoliv jiná země na Blízkém východě.

Šejk Muhammad se však vojensky nepřimkl jen ke Spojeným státům – v SAE v posledních desetiletích založila posádky řada jiných zemí. Trvale přítomné jsou Austrálie, Francie, Itálie a Velká Británie a jako základnu při účastech na řešení konfliktů v okolních zemích ji využívají i Kanada a Nový Zéland. Většina těchto zemí rozmístila své jednotky na letecké základně Al Minhad, která leží přímo na jihovýchodním okraji Dubaje. Je to tak blízko městu, že motory stíhaček, startujících odtud směrem na západ, řvou přímo nad Trumpovým mezinárodním golfovým klubem, kde Donald a Ivanka chodívali po fervejích.

To nás přivádí k vzájemně výhodnému vztahu mezi bývalým americkým prezidentem a viceprezidentem SAE. Nikoho nepřekvapí, že Donald Trump chtěl v Dubaji vydělat peníze, a když poprvé přišel s plánem vystavět ve městě hotel, místním lidem velice zalichotil svým nadšeným vyjádřením o nábřeží – chloubě šejka Muhammada: „Lokalita, lokalita, lokalita – o tu jde především, a tohle je ta nejlepší lokalita nejen v Dubaji, ale na celém Blízkém východě.“ Tento projekt se nakonec sesypal jako domeček z karet, poté co se dvě zodpovědné osoby z developerské společnosti Nakheel zapletly do úplatkářské a korupční aféry (i když později byly obvinění zproštěny). Tento neúspěch však Trumpa neodradil od toho, aby si v Dubaji založil vlastní tábor. A tak nakonec v roce 2017 otevřel Trumpův mezinárodní golfový klub, na jehož slavnostním zahájení přestřihávali pásku jeho synové Donald Trump mladší a Eric Trump. Donald junior se netajil obdivem své rodiny k vládci Dubaje, když před zástupem významných osobností pronesl, že „být svědkem toho, jakou neuvěřitelnou vizi dokázal šejk Muhammad ve své zemi prosadit, skutečně budí úžas“. Donald Trump v době svého prezidentského období také hostil vysoké představitele Spojených arabských emirátů v Bílém domě včetně korunního prince Abú Zabí a zástupce vrchního velitele ozbrojených sil Spojených arabských emirátů, šejka Muhammada bin Zájida Ál Nahjána. Oba spojenci si potřásali rukama, rozdávali úsměvy do fotoaparátů a ujišťovali se o vzájemné oddanosti svých zemí. Jakkoli Trump mluvil o SAE vždycky nadšeně, při jednom projevu se přeřekl, o čemž se pak v roce 2020 hodně žertovalo na twitteru. Zdálo se, že prezident krkolomně hledá slova při vzdávání holdu „Spojeným arabským vzdušným matracím“ – United Arab Air Mattress namísto United Arab Emirates – a pokračoval, jako by se nic nestalo. Kdo ví, možná to řekl záměrně, aby vyzdvihl pohodové vztahy mezi oběma zeměmi.

Není to však jen politika, kde umí šejk Muhammad vsadit na správného koně – již od dětství miluje koňské dostihy. Vše, co se týká koní, je zjevně jeho srdci blízké. Na jeho webových stránkách najdete sekci nazvanou „Jezdec“ s množstvím fotografií emíra, hrdě sedícího na svém oři nebo při různých akcích spojených s koňmi. Na jeho dostihové stránce se dozvíte, jak „byl šejk Muhammad v mládí okouzlen silou, elegancí, rychlostí a ladností koní a jak se s přáteli proháněli bez sedel po písku pláže Džumejrá. Z jeho lásky ke koním se zrodil významný chov plnokrevníků a vznikla největší dostihová stáj na světě, Godolphin“. Šejk tak dnes stojí v čele skutečně impozantní a významné mezinárodní organizace, která v roce 2018 zaznamenala více než 5 tisíc vítězství v různých částech světa. Barva stáje s královskou modří proběhla jako první cílovou rovinkou na dostihových drahách Spojených arabských emirátů, Kanady, Německa, Hongkongu, Irska, Itálie, Kataru, Singapuru, Turecka, USA, Japonska, Austrálie i Velké Británie.

Téměř každý rok je šejk Muhammad k vidění v cylindru a ve fraku na dostihovém mítinku s nejdelší historií na světě, Royal Ascot. Jako reportér jsem v průběhu let na této slavné trati strávil řadu velkých závodních dní a skutečně tu můžete spatřit ty nejslavnější osobnosti, na jaké si jen vzpomenete. Kolony range roverů a bentleyů sjíždějící se do tohoto malebného městečka asi 50 kilometrů západně od Londýna nabízejí fascinující pohled na vyšší vrstvy britské společnosti. Zatímco obyčejný lid může popíjet pivo v areálu pro veřejnost daleko od hlavní tribuny a sázet se, jakou barvu bude mít královnin klobouk, slavná královská sekce hostí největší boháče, lordy, šejky a královny. Šampaňské teče proudem a v některých exkluzivních lóžích můžete takřka cítit okázalost vypařující se z pórů dostihové smetánky. Ale mezi elegancí závodních koní a elegancí na tribunách je tu také opravdová láska k dostihovému sportu a nejlepším plnokrevníkům. A právě tahle společná vášeň pomohla šejku Muhammadovi navázat dlouholeté přátelství s královnou Alžbětou II., jejíž společnosti se v Royal Ascotu těší již desítky let. Za ta léta vznikl nespočet fotografií zachycujících Jeho Výsost a Její Veličenstvo v družném rozhovoru, z nichž je patrná jejich vzájemná náklonnost. Nic nedosvědčuje přízeň královny tak spolehlivě jako přijetí v královské lóži určené jen pro zvané, odkud je ten nejlepší výhled na trať. Šejk Muhammad sem byl nejen pozván, ale dokonce se na závodiště svezl s královnou v kočáře, kterým na tuto událost tradičně přijíždí. „Netrvalo dlouho a všichni, nejen královna, k tomuto muži vzhlíželi a chválili ho, že bere dostihový sport a chov koní velice vážně,“ řekl pro dubajské noviny National News dlouholetý manažer královských dostihových stájí John Warren. „Takže za posledních 20 let měla královna mnoho příležitostí spatřovat v šejkovi Muhammadovi přítele.“ Vzhledem k jejich výjimečnému přátelství se dvojice mnohokrát setkala i mimo dostihovou dráhu, a dokonce si v průběhu let navzájem darovali řadu dostihových koní… jak jinak.

Když nejdete moc do hloubky, není těžké pochopit, proč se chce tolik lidí přátelit s vládcem Dubaje. Kromě toho, že je mocný, je také astronomicky bohatý. Podle časopisu CEOWORLD má šejk osmkrát větší majetek než královna – jeho jmění je podle těch nejstřízlivějších odhadů větší než 4 miliardy amerických dolarů. Jiní se domnívají, že je šejk ještě mnohem bohatší – podle deníku Daily Mail se jeho celkový majetek blíží 19 miliardám dolarů. Šejkovi sice pomohlo dědictví v podobě obrovského jmění, ale rozhodně v průběhu let také moudře využíval své obchodní schopnosti k dalšímu rozvoji svého portfolia – zejména prostřednictvím investiční společnosti Dubaj Holding, jejímž je většinovým akcionářem. Hodně se mluví o šejkově vizi rozvoje Dubaje, kterou představil, když v roce 1995 převzal faktickou vládu nad městem, a která byla zaměřena na cestovní ruch ve městě, výstavbu a finančnictví. Ve skutečnosti byl šejk jako klíčový rozhodovací činitel v SAE schopen naplánovat oblasti růstu a pak zajistit, aby společnosti, které z následného úspěchu v těchto odvětvích profitují, sám vlastnil.

V Dubaji určitě nenajdete příklad většího obchodního úspěchu, než jsou aerolinky Emirates, které se dnes řadí ke světové špičce mezi leteckými společnostmi. V současnosti je téměř nemožné přijít na letiště kdekoli na světě a nezahlédnout letadlo společnosti Emirates, jak se řítí po ranveji s vlajkou Spojených arabských emirátů na ocasním křídle. Tato společnost se sídlem v Dubaji zahájila činnost až v roce 1985, kdy pákistánské aerolinky pronajaly SAE pro obsluhu některých místních linek otřískaný starý Boeing 737 a airbus A300. Od samého začátku podnik řídili Maktúmové – prvním předsedou představenstva byl strýc šejka Muhammada, šejk Ahmed bin Saíd Ál Maktúm (který je, jen tak mimochodem, o devět let mladší než jeho synovec). Od té doby se letecká společnost rozrostla a stala se zřejmě nejpozoruhodnějším obchodním triumfem v oblasti letectví – obsluhuje 140 destinací v sedmdesáti zemích na šesti kontinentech. Z podniku se stal mezinárodní kolos – jen ve fiskálním roce 2019–20 vydělal 25,1 miliardy amerických dolarů.

Obrovský úspěch aerolinek Emirates pomohl Dubaji ke světovému prvenství i na jiném poli – dubajské letiště je nyní nejrušnějším mezinárodním letištěm na světě. Finanční význam tak frekventovaného letiště se dost dobře ani nedá vyzdvihnout – není to jen dopravní uzel, je to vzkvétající ekonomika sama o sobě, pro jakou by jiné státy udělaly cokoli. Provoz letiště zaměstnává přibližně 90 tisíc lidí a nepřímo podporuje 400 tisíc pracovních míst. Než se na dubajské ekonomice podepsal vliv covidu-19, očekávalo se, že letecký sektor bude tvořit neuvěřitelných 37,5 procent. To znamená, že dubajský letecký sektor má HDP přibližně 38,5 miliardy amerických dolarů, což z něj samotného činí větší ekonomiku, než jsou celé státy jako Bolívie, Bahrajn a Estonsko. Šejk Muhammad ve svém životopise hovoří o tom, že zřízení významného letiště v Dubaji byla jeho vlastní vize a že se pro tu myšlenku nadchl, když letěl na setkání s tehdejším britským premiérem Haroldem Macmillanem neboli „šejkem Macmillanem“, jak ho prý rozverně nazýval. „Londýnské letiště bylo zaplněné lidmi, obrovské, a přepravovalo spoustu cestujících. Letiště reprezentuje zemi, její moc a obchod. Představuje vůli milionů lidí,“ poznamenal a dodal: „Na naše letiště dnes přilétá největší počet cestujících na světě… na naší obloze se křižují letadla více než 113 leteckých společností. Nemožné je jen úhel pohledu. Svět se otevírá všem, kdo vědí, co chtějí.“

Avšak odhodlání SAE ovládnout oblohu dosáhlo nových výšek, a to doslova, když v roce 2014 založily vlastní kosmickou agenturu. Vesmírné závody vždy představovaly souboj mezi mocnými národy, které napnuly veškeré své vědecké síly v naději, že se prosadí na světové scéně. Nelze popřít, že díky výzkumu vesmíru byly učiněny významné vědecké pokroky, ale stejně důležité je možná to, že šlo tyto mise využít k posílení ega a image země – a jejího vůdce. Symbolem studené války byl částečně souboj mezi USA a Sovětským svazem o to, kdo bude první na Měsíci, a plácání se po ramenou, které provázelo každý start rakety. V nedávné době se svým vývojem v této oblasti jako světová velmoc prosadila také Čína, přičemž velkým hráčem v oblasti výzkumu vesmíru je i Evropská kosmická agentura. Obvykle je to bráno tak, že tato výsada patří dominantním světovým velmocem, takže určitě upoutalo pozornost, když se devadesátá třetí nejlidnatější země světa v roce 2014 rozhodla, že si chce hrát s velkými hochy, a oznámila velkolepý vesmírný program a přání v roce 2021 ku příležitosti padesátého výročí vzniku státu přistát na Marsu. Nad tak ambiciózním projektem jsme sice mohli mávnout rukou jako nad zoufalým pokusem dostat se na titulní stránky novin, jelikož v té době Spojené arabské emiráty neměly kosmickou agenturu, ale šejk Muhammad projekt podpořil, a co hlavně, poskytl mu štědrý každoroční rozpočet přesahující 5 miliard dolarů. První odměna za tuto investici mu přišla poměrně rychle, když bylo řídící středisko v Dubaji skromně pojmenováno jako Vesmírné středisko Muhammada bin Rašída.

Šejk Muhammad vidí v investici do výzkumu vesmíru šanci zanechat lidu SAE trvalý odkaz a vytyčil si za cíl do roku 2117 vybudovat soběstačnou kolonii na Marsu. Tento ambiciózní projekt samozřejmě vzbudil velkou pozornost, přičemž představitelé země doufali, že bude fascinovat i veřejnost. „Mise Emirátů na Mars je strategickou investicí do našeho lidského kapitálu a investice do lidského kapitálu je vítěznou investicí. Příští generace budou sklízet plody této naší investice do vědy a poznání,“ horoval šejk Muhammad při představování projektu. „Našim arabským bratřím vzkazujeme: nic není nemožné… v závodě o poznání můžeme soupeřit s těmi největšími zeměmi.“ Byl to vrcholný projev šejkovy touhy, aby se SAE posunuly od ekonomiky založené na ropě k ekonomice založené na poznání a vědomostech.

Kosmický program vzbudil velké nadšení mezi pracujícími – o místo astronauta se ucházely více než 4 tisíce občanů SAE, pro první misi však měli být vybráni jen dva. Jedním z nich se stal bývalý vojenský pilot Hazzá Ál Mansúrí a tím druhým Sultán Ál Nejadí, IT expert, který vystudoval na australské Griffithově univerzitě. První cesta, jejímž cílem bylo spojit se s Mezinárodní vesmírnou stanicí, byla úspěšná a položila základ pro dva ještě ambicióznější projekty v roce 2020. V červenci toho roku byla zahájena mise Amal (arabsky naděje), při které byla vyslána výzkumná sonda na oběžnou dráhu Marsu. O dva měsíce později pak byla oznámena Mise Rašíd (pojmenovaná po otci šejka Muhammada), v jejímž rámci se SAE chtějí stát čtvrtou zemí v historii, která úspěšně přistane na povrchu Měsíce a provede tam výzkum. Po letech, kdy se v novinách po celém světě objevovaly nelichotivé titulky zaměřující se na osobní život šejka Muhammada, se mu konečně podařilo přilákat pozitivní pozornost tisku, po jaké toužil.

Vesmírný projekt vyžadoval rozsáhlou spolupráci s agenturami ve Spojených státech a vazby mezi oběma zeměmi v posledních letech značně zesílily. Nic to nedokládá lépe než otázka vztahů s Izraelem, což je pro země na Blízkém východě velmi tenký led. Podobně jako jiné arabské země chovají Spojené arabské emiráty k Izraeli od samého počátku upřímnou nenávist. Nedlouho po tom, co se SAE staly v roce 1971 nezávislým státem, se prezident šejk Zájid bin Sultán Ál Nahján otevřeně vyjádřil o Izraeli jako o „nepříteli“. To bylo v příkrém rozporu se zahraniční politikou Spojených států, které desítky let dělají všechno pro to, aby existenci Izraele na Blízkém východě podpořily. Američtí diplomaté se dlouho zasazují o zmírnění odporu arabských zemí včetně SAE proti židovskému státu, ale většinou je to zbytečné.

Ačkoli mocní z Dubaje i Abú Zabí se po celé roky doslova stavěli na hlavu, aby upevnili své spojenectví se Spojenými státy, v této otázce nebyli ochotni přistoupit na žádný kompromis. Nedávno se však poprvé podařilo najít společnou řeč mezi SAE a Izraelem – nenávist k Íránu. Obě země si uvědomily, že jejich filozofické odlišnosti jsou stále větší měrou převažovány strategickými výhodami, které přináší spojení sil.

Asi největší prospěch, který Spojeným arabským emirátům plynul z přátelství s Izraelem, byla odměna, kterou za to sklidily od Spojených států. Představte si to asi tak, jako když se dítě nechce kamarádit s některým spolužákem. Maminka mu slíbí, že když se bude snažit s ním skamarádit, dostane za to nový Xbox. Rodičem je v tomto případě Amerika – možná konkrétněji Donald Trump. V předvolebním období roku 2020 potřeboval prezident velký zahraničněpolitický úspěch, kterým by se doma mohl pochlubit. Jeho snahy přimět Izrael a Palestinu, aby se setkaly a došly k nějakému smysluplnému výsledku, vyšly naprázdno, takže druhá nejlepší možnost byla získat jiný arabský stát, který by začal své vztahy s vyděděnci na Blízkém východě narovnávat. Ale nemyslete si, ačkoli chtěl Trump nejspíš získat hlavně mezinárodní uznání a přízeň tisku, i tak se mu povedl celkem husarský kousek, když uvážíme zamrzlé ledy v historii arabsko-izraelských vztahů. Vzhledem k tomu, že se prezident vždycky chlubil svou schopností vyjednávat, můžete se vsadit, že Spojené arabské emiráty získávaly za spolupráci spoustu výhod. Bylo to klasické „něco za něco“. Prezident Trump to vůdcům SAE dlužil.

Potvrzení formálních vztahů mezi SAE a Izraelem bylo s velkou slávou vyhlášeno v září 2020 v Bílém domě podepsáním Abrahamovských dohod. V malebné zahradě South Lawn se s prezidentem Trumpem sešel jeho dlouholetý spojenec, izraelský premiér Benjamin Netanjahu, a ministr zahraničí SAE, šejk Abdulláh bin Zájid Ál Nahján. Aby nebylo pochyb, že je šejk Muhammad světový vůdce, prohlásil na svém twitteru, že „dějiny vytvářejí lidé a mír vytvářejí stateční“. Trumpovy vlastní tweety se v souladu s jeho typicky suverénním stylem chlubily „obrovským posunem… historickou mírovou dohodou mezi našimi dvěma velkými přáteli“. Tento krok přinesl okamžité výsledky, protože se potom, co vláda poprvé zrušila blokování hovorů na předvolbu Izraele +972, otevřely telefonní linky z SAE do Izraele. Zatímco toto bylo spíše jen symbolické, hlavní strategický přínos spočíval v posílení spojenectví zemí „přátel Ameriky“, což upevnilo opozici vůči Íránu i ambice SAE stát se dominantní silou na Blízkém východě.

V současnosti se hodně mluví o „přátelství s výhodami“ – termín používaný pro vztah, z něhož plynou důvěrnější výhody, než obvykle kamarádství obnáší. Stále silnější přátelství Spojených arabských emirátů s USA přineslo benefity brzy po podpisu Abrahamovských dohod. Během několika týdnů se objevily zprávy, že Amerika zničehonic umožnila SAE přístup k dříve zakázané výzbroji. Domněnka, že šlo o odměnu za přistoupení na dohodu s Izraelem, byla důrazně popřena, takže se můžeme jen dohadovat, zda může jít o mimořádnou shodu okolností. Každopádně to znamená, že SAE se nyní mohou vyzbrojovat stíhacími bombardéry F-35, nejmodernějšími bojovými letouny na světě, které dosud žádná jiná arabská země od USA nakoupit nemohla.

Snaha vedoucích představitelů SAE přimknout se k USA není nic nového – jedná se o dlouhodobou strategickou politiku, s níž se Dubaj a Abú Zabí po desítky let snaží prosadit jako prozápadní enklávy v arabském světě. Zatímco sousední země dlouhodobě zastávají tvrdý přístup k západním zvyklostem, Spojené arabské emiráty dávno zavětřily správný směr (a dolary). Dubaj například na rozdíl od Saúdské Arábie povoluje křesťanské kostely a hinduistické či sikhistické chrámy. Lze také tvrdit, že v emirátech mají mnohem více práv a příležitostí než v jiných zemích Blízkého východu ženy – tvoří tu třetinu vlády. Ve snaze potvrdit, že jsou progresivním vzorem pro ostatní blízkovýchodní země, vyhlásily Spojené arabské emiráty rok 2019 „Rokem tolerance“. V rámci projektu se podařilo dosáhnout obdivuhodných úspěchů: země pořádala Speciální olympiádu a také přivítala papeže Františka, jenž se stal prvním papežem, který kdy navštívil Arabský poloostrov. Po celé zemi vyrostly dominanty, šejk Muhammad například otevřel v Dubaji Most tolerance, první a jediný visutý obloukový most na Blízkém východě. Snad až příliš nadneseně prohlásil, že „mosty spojují lidi, kultury i srdce“. Ironií osudu jsem Most tolerance nevědomky použil jako kulisu, když jsem v roce 2018 natáčel příběh o únosu princezny Latífy šejkem Muhammadem… když jsem šel přes lávku pro pěší, ani mi nepřišlo, že by to bylo tak dojemné místo.

K podobným paradoxům docházelo po celý Rok tolerance. Zatímco se Spojené arabské emiráty snažily přesvědčit samy sebe i celý svět, že jsou jakousi líhní modernity a morálky, v průběhu roku 2019 došlo k nesčetným případům, jež dokazovaly opak. Organizace spojených národů v lednu vyzvala SAE, aby osvobodily aktivistu za lidská práva Ahmeda Mansúra, který byl odsouzen k deseti letům vězení za kritizování vlády. Později toho roku se v Dubaji konalo každoroční udílení cen za genderovou vyváženost, kde všechny ceny získal… chvíle napětí… muž! V červenci zaplnila titulní stránky novin po celém světě skandální zpráva o útěku princezny Haji z Dubaje a jejím obvinění, že jí její bývalý manžel, šejk Muhammad, vyhrožoval smrtí. A zatímco následky tohoto rozvodu a případ opatrovnictví dětí se po celý rok propíraly v novinách s novými podrobnostmi o zjevném únosu a násilném zadržování dvou šejkových dcer, další kontroverze měly teprve přijít. V listopadu obvinila OSN Spojené arabské emiráty z pašování vojenské výzbroje do Libye, což znamenalo porušení zbrojního embarga. Při vyšetřování smrtícího bombového útoku na útulek pro migranty v Libyi, který by mohl být podle komise OSN pro lidská práva považován za válečný zločin, byla za hlavního podezřelého označena právě vláda. A k tomu všemubylšejkNahján bin Mubarak Ál Nahján, ministr SAE pro toleranci, později obviněn ze sexuálního napadení britské občanky, která připravovala literární festival v Abú Zabí. V Roce tolerance tak byly Emiráty nařčeny z porušování lidských práv, sexismu a válečných zločinů a jejich premiér obviněnzezastrašovací kampaně vůči vlastní ženě a únosu a věznění svých dcer. Vychází z toho poněkud rozporuplný obrázek.

Zamyšlení nad tím, jak země využívají pozitivních PR kampaní k maskování některých dosti ošklivých skutečností, nás přivádí na téma „sportswashingu“. Pokud jste tento termín nikdy neslyšeli, jedná se o situaci, kdy země zaplatí za pořádání sportovní akce nebo sponzoruje či vlastní sportovní klub v naději na zlepšení své pověsti; předpokládá, že bude spojována s leskem, který se k této události nebo týmu váže. Je to jistá forma „měkké síly“, což je termín, který zavedl americký politolog Joseph Nye. Tvrdá síla je v jeho pojetí tradiční moc státu ve smyslu používání vojenských prostředků a obecně funguje na principu nastolení strachu. Měkká síla je naproti tomu spíše ofenzivou šarmu, kdy si země získávají srdce a náklonnost prostřednictvím hudby, filmů, univerzit a nejčastěji sportu. Z toho vychází i pojem sportswashingu, kdy země v podstatě pumpují peníze do sportu a tím dosahují měkké síly. Na světě se najde mnoho příkladů tohoto přístupu, nejznámější je asi zkorumpovaná, ale nakonec úspěšná kandidatura Kataru na pořádání mistrovství světa ve fotbale v roce 2022. Není však pochyb, že kdyby sportswashing byla disciplína na olympijských hrách, Spojené arabské emiráty by měly šanci na zlatou medaili, nebo by přinejmenším stály na stupních vítězů.

Možná vám to tak nepřijde, ale zastavte se a zamyslete se nad tím, kolik sportovních týmů po celém světě můžete vidět s nápisem „Emirates“. Zde je jen stručný výběr klubů, se kterými se Emiráty v posledních letech pojily: Real Madrid, Arsenal, AC Milán, Chelsea, Paris Saint-Germain, Olympique Lyon, Benfica, Olympiakos, Rugby World Cup, Australian cricket team, tenisové turnaje US/Australian/ French Open, Formule 1, Melbourne Cup a Los Angeles Dodgers. Avšak i tak výnosnou ofenzivu dubajského šarmu zastiňují při získávání zahraniční náklonnosti snahy vládců Abú Zabí. Nejvýraznějším vstupem do světa sportswashingu byla koupě fotbalového klubu Manchester City, který vládnoucí rodině prodala další kontroverzní osobnost zahraniční politiky, bývalý thajský premiér Tchaksin Šinavatra, jenž byl v roce 2006 svržen při vojenském puči. Tchaksin koupil Manchester City v roce 2007, když se snažil přitáhnout zájem tisku, přičemž za svou novou hračku zaplatil 81 milionů liber. Do roka na ní však velmi slušně vydělal, protože konsorcium Abú Zabí údajně koupilo klub za 200 milionů liber.

Spolky na ochranu lidských práv toto partnerství od začátku opakovaně kritizují. „Obrovské investice Spojených arabských emirátů do Manchester City jsou jedním z nejnestoudnějších pokusů ‚sportswashingu‘ ve fotbale, snahy dodat přitažlivost hluboce pošramocenému obrazu země prostřednictvím hry,“ uvedl Devin Kenney z hnutí Amnesty International pro oblast Perského zálivu. „Jak si jistě uvědomuje rostoucí počet fanoušků Manchester City, úspěch klubu je spojen s úzkými vztahy se zemí, která je závislá na vykořisťování migrantů a která zavírá pokojné kritiky a obránce lidských práv do vězení.“ Pro fanoušky Manchester City je to nepříjemné dilema – než přišli noví páni, kteří rozhazují peníze plnými hrstmi, byl jejich tým věčně neúspěšný. Od té doby tým dosáhl nebývalých úspěchů, několikrát vyhrál anglickou Premier League a angažoval několik nejtalentovanějších fotbalistů světa. Měli by fanoušci hledět jen na to, že se týmu daří, a ignorovat temnou stránku týkající se chování majitelů klubu? Slavný sportovní žurnalista Barney Ronay napsal v roce 2018 kousavý článek, v němž naznačil, že reakce ve Velké Británii na doživotní trest, který soud v Abú Zabí udělil britskému studentu Matthewovi Hedgesovi za údajnou špionáž, jen dokazují, jak finančníci z Emirátů dosahují svého cíle. Potřebujete-li důkaz, že jeho odsouzení byla fraška, stačí, když vám řeknu, jak dlouho proces trval: pět minut. Po vynesení rozsudku si Ronay všiml, že se mnoho fanoušků Manchesteru City namísto zkoumání oprávněnosti tak pochybného soudního případu vrhlo na obranu soudního procesu, ve kterém jejich krajana zavřeli na doživotí. „Pochopitelně vás napadne, že tyto hlasy byly od profesorů právních věd z Blízkého východu, nebo že se přinejhorším jednalo o soubor oficiálních emirátských propagandistických internetových botů. Ale ne. Byli to příznivci Manchester City. Zázrak kauzality!“ poznamenal Ronay. „Devět let, 2 miliardy liber [investic] a tři ligové tituly, a je to tady: ukázka ‚sportswashingu‘ v praxi.“