BRETAŇSKÁ

PÝCHA

Jean-Luc Bannalec

BRETONISCHER STOLZ

Kommissar Dupins vierter Fall

Copyright  c  2015 by Verlag Kiepenheuer & Witsch GmbH & Co. KG, Cologne/Germany

Alle Rechte vorbehalten

Translation  c  2017 by Jiří Vodvárko

ISBN  978-80-242-5661-0

Někteří lidé vás potěší,

když přijdou,

jiní zase, když odejdou.

Bretaňské přísloví

pro L.

pro dr. H. A.

DEN PRVNÍ

Byl největší ze všech. Křičel hlasitě, ostře, jednoslabičně. Zvedl bojovně hlavu. Jeho výkřiky platily kumpánovi, který vykukoval zpoza skalního výčnělku a teď se vydal směrem k volajícímu. Mrzlo, teplota se pohybovala kolem bodu mrazu a vzduch byl cítit vlhkým ledem.

Komisař Georges Dupin z policejního komisařství Concarneau stál přímo před ním a neubránil se pocitu obdivu. Jeho halasný protějšek působil skutečně impozantním dojmem, musel být vysoký nejméně metr.

Černá hlava, pronikavé hnědé oči, černé hrdlo a svítící žlutooranžové skvrny v týlu. Dlouhý, vznešený zobák, nahoře tmavý, dole temně oranžový. Hruď v křiklavé žlutooranžové, pod ní pak zářivě bílá. Záda od temene až k ocasu břidlicově šedá s nádechem stříbrného lesku. Stejně jako ploutve. Nohy naproti tomu černé.jako uhel. Tučňák královský skutečně vyzařoval královský majestát.

Jeho kumpán, o poznání menší, se k němu mezitím přikolébal. Dupin věděl, že se tučňáci mezi sebou spolehlivě poznávají podle hlasu.

Pak začali křičet oba. Krátce, úsečně. Varovné výkřiky s jednoznačným poselstvím. Komisař měl na krátký okamžik pocit, že ty výkřiky platí jemu – ale mýlil se. Na opačném konci zasněženého pavilonu tučňáků stály tři exempláře jeho oblíbeného druhu – tučňáci oslí. Společně se skupinou skalních tučňáků tvořili v Océanopolisu poblíž Brestu vůbec největší kolonii tučňáků v Evropě. Dupin, velký milovník těchto ptáků, se na ně zajel podívat pokaždé, když měl do této oblasti služební cestu, nebo se mu po nich už stýskalo – musel je vidět každých pár měsíců. Dnes přijel s Henrim, rovněž bývalým Pařížanem, který se během času stal jeho nejlepším přítelem v „nové vlasti“ na konci světa. Henri našel v Bretani již před dvaceti lety svoji životní lásku. „Všechno začíná na konci světa,“ říká se tady, „tout commence au Fnisitère.“ Bretaňci tím trefně vyjadřují přesně to, co v hloubi duše cítí a jak uvažují.

Komisař byl na cestě do Brestu, kde se měl zúčastnit „policejního semináře pro zvýšení kvalifikace“. Ten byl bohužel nezbytnou součástí jeho nedávného „povýšení“, jehož smysl však Dupin nepochopil. Oficiálně se místo „hlavního komisaře“ stal „řídícím komisařem“ – a to v Concarneau, kde byl odjakživa pouze jeden komisař. Malé komisařství, údajně však (neověřené tvrzení!) jediné v celé Francii, z něhož se nabízel panoramatický pohled na oceán. A na historické centrum města v pobřežním zálivu, chráněné mohutnými zdmi někdejší pevnosti. Skromné komisařství, jehož oblast působnosti se však během posledních let neustále zvětšovala. Krůček po krůčku, s tím, jak komisaři sousedních regionů odcházeli do důchodu a noví nebyli jmenováni, jelikož veřejné rozpočty musely šetřit. Dupinovo povýšení se časově krylo s pětiletým jubileem jeho působení v Concarneau. Prefekt při té příležitosti zamumlal něco v tom smyslu, že komisař „neodvádí špatnou práci“ a bez přehánění lze hovořit o „několika společných úspěších ve vyšetřování“. 1. března uplynulo pět let ode dne, kdy byl Dupin přeřazen z metropole do „bretaňského vyhnanství“. A to z důvodů, o nichž v Concarneau kolovaly stále fantastičtější historky.

Téma semináře, který měl být pro Dupina – podle představ prefektury – jakýmsi „bonusem“, znělo Systematicky-systémové vedení pohovorů v rámci vyšetřování. Samozřejmě na základě nejnovějších poznatků vědecko-psychologického výzkumu. Dupin byl přímo proslulý svými nekonvenčními a zcela jistě nepsychologickými metodami výslechů, které rozhodně nebyly systematické – alespoň v obvyklém významu tohoto pojmu.

Účast na semináři však byla povinná a „povýšení“ znamenalo sice skromné, nicméně zajímavé zvýšení platu. Jinými slovy šlo o vydírání. I proto neměl Dupin výčitky svědomí, když se pro dnešek ze semináře ulil. Zvlášť, když se v Brestu právě zdržoval i jeho přítel Henri, který tam přijel na setkání gastronomů.

Oba králové teď pajdavým krokem zamířili ke třem „oslům“. Ti si dali ploutvemi jakési znamení a hned nato se odvážným skokem ponořili do vod bazénu. Závratným tempem, za krkolomných manévrů, a především se zjevnou radostí z pohybu pak zamířili nejdřív různými směry a pak znovu k sobě, aby nakonec zmizeli v blízkosti kanálů vedoucích do ostatních bazénů. Celé představení netrvalo déle než pět vteřin. Z ptáků, kteří na souši působili tak neohrabaným dojmem a v průběhu evoluce ztratili schopnost létat, se v jejich přirozeném živlu stali s odstupem času nejelegantnější a nejhbitější plavci, jaké vodní svět zná. Dupin věděl, že dokážou zrychlit na 40 kilometrů v hodině, na jedno nadechnutí vydrží pod vodou až dvaadvacet minut a mohou se potopit až do hloubky 500 metrů. Přečetl si o těchto úchvatných tvorech všechno, co se mu podařilo sehnat, a taky si to dobře pamatoval. Největší dojem na něj udělalo to, jak se tučňáci skvěle orientují pod vodou. Na rozloze mnoha čtverečních kilometrů registrují jejich bystré oči každý detail ledového příkrovu nad nimi i mořského dna pod nimi a v každém okamžiku přesně vědí, kde se nachází nejbližší díra v ledu, kde se mohou vynořit a nadechnout. Životně důležitá schopnost! Stejně tak jako schopnost udržovat si v mrazivém okolí (pocitová teplota minus sto osmdesát stupňů!) konstantní tělesnou teplotu třicet stupňů Celsia. A to uprostřed sněhových bouří, ledových větrů a po řadu týdnů v úplné tmě a bez potravy. Pro komisaře děsivá představa.

Dupin a jeho přítel Henri se marně snažili pohledem sledovat závratné manévry oslích tučňáků, kteří se jim nakonec ztratili z očí. Právě v okamžiku, kdy už to vzdali a chtěli odejít, trojice vodních akrobatů vystřelila z vody – za zády obou tučňáků královských. A o chvilku později si už bezpečně hověli na ledovém výčnělku. Scéna jako z akčního filmu! Předchozí rej oslích tučňáků tedy nebyl chaotický a náhodný, šlo o důmyslně zaranžovanou akci. V týmové spolupráci jsou tučňáci neporazitelní.

Oba královské tučňáky akce překvapila. Na okamžik se zdálo, že chtějí zareagovat útokem – demonstrativně se vztyčili a větší z nich výhružně zakřičel. Pak ale, stejně nečekaně, změnili názor a raději vklouzli do vody. Rozvážně, elegantně, beze spěchu. Ještě jednou si trojici vetřelců změřili pohledem a odpluli.

Ledový výčnělek – strategicky důležitý, neboť na něj ošetřovatelé dávali krmení – zůstal v moci tučňáků oslích.

„Vědí, jak na to,“ usmál se Dupin.

„Chytrost vítězí nad sílou,“ potvrdil se smíchem Henri. Kolonie bretaňských tučňáků byla zajímavá nejen tím, že byla největší v Evropě. Mnohem obdivuhodnější byla skutečnost, že se jednalo o francouzské tučňáky. Pocházeli totiž z oficiálně francouzského území, subantarktických ostrovů Îles Crozet. A co bylo ještě důležitější: Îles Crozet byly ve skutečnosti bretaňské souostroví, protože je v 18. století objevil námořní důstojník Julien-Marie Crozet, muž pocházející z Morbihanu. Takže Bretaněc! Všichni ti tučňáci tady byli vlastně bretaňské národnosti. Což zároveň znamenalo, že existuje i antarktická Bretaň! Lidem, kteří Bretaň neznají moc dobře, by to mohlo znít poněkud kuriózně. Ale pro Dupina to nebylo překvapující zjištění – vždyť během uplynulých let tady poznal tichomořskou, karibskou, středozemní i australskou Bretaň. Přesně jak to říkala jeho sekretářka paní Nolwennová: „Neexistuje jedna Bretaň; Bretaní je mnoho.“

„Víš, že se tučňáci dokážou explozivním zrychlením vymrštit nad hladinu až do výšky dvou metrů? Zbrojní inženýři od nich tu metodu okopírovali pro účel vypouštění torpéd a...“

Dupinův nadšený výklad náhle přerušil bzučivý tón jeho mobilu. Komisař znechuceně vytáhl přístroj z kapsy a podíval se na displej.

Nolwennová.

„Ano?“

„To je naprosto nepřijatelné, pane komisaři. Tohle opravdu nejde.“

Muselo jít o něco vážného, to si Dupin hned uvědomil. Jen málokdy během těch pěti let strávených ve „vyhnanství“ zažil svoji sekretářku rozrušenou. Paní Nolwennová si zachovávala klidnou hlavu a věcný tón i v těch nejožehavějších situacích. Takže se muselo stát něco opravdu mimořádného.

„Za několik dnů má poslední strážce majáku ve Francii opustit svůj maják! Pak budou všechno řídit počítače. Ty se už nejmenují phares, nýbrž DirmNAMO!“

„Nolwennová, já...“

„Celé jedno povolání ze dne na den prostě zmizí, přestane existovat. Konec, fini. V celé Bretani už nezbude jediný strážce majáku. Jean-Paul Eymond a Serge Andron žili v tom majáku pětatřicet let, ve výšce sedmašedesát a půl metru. Vzdorovali tam nehorším bouřkám a větrným smrštím, běsnícím vlnám oceánu, jejichž pěna stříkala až na kupoli majáku, takže těm statečným mužům nezbývalo než se jen modlit. Jak často maják opravovali uprostřed bouřky a riskovali vlastní životy, jen aby chránili ostatní. Jak asi bude nějaký počítač opravovat poškozený kabel nebo prasklou okenní tabulku?!“ Nolwennová se musela nadechnout, než mohla pokračovat: „Strážce majáku, to je významná historická postava, pane komisaři! – Jak říkám, tohle je naprosto nepřijatelné!“

Dupin v duchu uznal, že je to skutečně smutná zpráva, nechápal však, co Nolwennová očekává od něj. Že proti tomu policejně zakročí? Někoho zatkne?

„Nějaká vražda?“ zeptal se ho Henri tlumeným hlasem. Snažil se chovat diskrétně, ale zvědavost byla silnější. Dupinova tvář částečně reflektovala mimořádné rozrušení jeho sekretářky, zároveň ale i jeho zmatek a rozpaky. Uklidňujícím gestem dal svému příteli na srozuměnou, že k žádné vraždě nedošlo.

„Už jste na semináři, pane komisaři?“ Hlas Nolwennové se bez přechodu úplně změnil, najednou mluvila věcně a klidně. Dupina to nepřekvapilo, na styl své sekretářky si už zvykl. Nicméně slovo „seminář“ v něm evokovalo málo svůdnou představu kávové břečky nalévané z termosek do plastikových kelímků. Fuj! Na druhou stranu – minulý týden dostal přísný lékařský zákaz pít opravdovou kávu. Alespoň po dobu jednoho měsíce. Jeho lékař, rezolutní doktor Garreg, mu důrazně doporučil „drasticky omezit excesivní konzum tohoto nápoje“. Zároveň – a již poněkolikáté – Dupinovi diagnostikoval akutní zánět žaludeční sliznice, bolestivou gastritidu typu C. Přinejmenším v jednom bodě musel dát komisař svému domácímu lékaři zapravdu: bolestivé to skutečně bylo. Doktor Garreg ale kromě toho tvrdil, že Dupin trpí „vážnou lékařskou závislostí na kofeinu, jež se projevuje prototypickou symptomatikou“. Což bylo směšné. A kromě toho: pro komisaře by zákaz pít kafe, pokud by ho dodržoval příliš úzkoprse, znamenal totální psychickou destabilizaci a hlubokou krizi, která by byla mnohem nebezpečnější než nějaké – ve skutečnosti neexistující – symptomy závislosti. Dupin však nechtěl rady svého jinak sympatického lékaře zcela ignorovat, a proto uzavřel sám se sebou kompromis: Ráno pouze jedno petit café. A po zbytek dne platilo pravidlo: malé kafe je žádné kafe.

„Já... Ne, teď jsem...“

„Slyším tučňáky.“

Nolwennová to konstatovala věcně, bez kritického nebo ironického podtónu. Dupin měl občas pocit, že mu jeho sekretářka implantovala senzor, který jí umožňoval sledovat šéfův pohyb pomocí GPS. U ní by se nedivil ničemu.

„Pane komisaři, seminář začíná za tři minuty.“

„Já vím.“

„Dobře. Riwal s vámi potřebuje mluvit. Jde o tu loupež v bance minulou noc.“

„Něco nového?“

Při vloupání do bankovní filiálky v jednom malém městečku zloději neukradli jen peníze, nýbrž hned celý bankomat. Takže museli nasadit těžkou techniku. Celkem vzato ale neměli moc dobrý nápad.

„Jel se tam podívat společně s inspektorem Kadegem. Zrovna se vrátili.“

„Vyřiďte mu, že zavolám za chvíli, z auta.“

„Přeji vám hezkou zábavu, pane komisaři.“ Nolwennová zavěsila.

Henri vrhl na Dupina zvědavý pohled.

„Nic důležitého.“

„Už musím jít,“ prohlásil Henri a zamířil k východu.

„Ano, já taky.“

Dupin šel za svým přítelem. S velkou nechutí. Ale nedalo se nic dělat, seminář musí nějak protrpět.

Voda se valila ze všech stran – zleva, zprava, shora i zdola. Byl to podivný, neobvyklý déšť. Nesestával z jednotlivých, lidským okem rozpoznatelných kapek, nýbrž z nekonečného množství dlouhých provázků vody. Tykadel, jež za pomoci větru neustále měnícího směr snadno pronikala oděvem. Vlastně ani nebylo vidět mraky, celá obloha sestávala z jednotvárné, bezútěšně šedivé materie. Monotónní, hrozivě nízko visící blok. Přírodní scenerie, která Dupina principielně deprimovala, a v Bretani se vlastně téměř nevyskytovala. Ale dnes jako by vhodně doplňovala chmurnou vyhlídku na účast v policejním semináři. Vzduch byl doslova nasáklý deštěm, celý svět byl nasáklý deštěm. Zatuchlý.

Třicet metrů, které komisař a jeho přítel Henri museli přeběhnout od východu z pavilonu tučňáků k hlavnímu vchodu, bohatě stačilo, aby promokli až na kůži. Dřív, v Paříži, byl déšť prostě jenom déšť. Až tady v Bretani Dupin poznal, co je to opravdový déšť. Totéž ostatně platilo taky o mracích, obloze, světle. O všech elementech a všech smyslech. Tady se naučil rozlišovat mezi různými typy deště, tak jak to dělají Bretaňci. Nebo Eskymáci se sněhem. Ještě horší než provázkový déšť byl totálně prýštící déšť, le crachin. Ten nebyl prakticky vůbec vidět a člověk ho poznal jen podle toho, že byl během několika vteřin rovněž promočený na kůži. Dupin však zjistil ještě jednu, mnohem důležitější věc: totiž, že v Bretani neprší ani zdaleka tak často, jak tvrdí zlí jazykové. Pomluvy! V jednom pařížském deníku si Dupin nedávno přečetl zlomyslnou definici, podle níž „v Bretani existují dvě roční období: krátké období dlouhých dešťů a dlouhé období krátkých dešťů“. Každá seriózní vědecká statistika tenhle nesmysl vyvracela. Vždyť v jižní části Bretaně prší dokonce méně než na francouzské Riviéře! Kromě toho: Bretaňci déšť vůbec nevnímají, což Dupin hodnotil jako moudrý postoj k životu. Ten ovšem nevyvěral z toho, že by byli na častý déšť zvyklí, nýbrž měl dva jiné, důležitější kořeny. Za prvé: jde koneckonců jen o počasí, a na světě přece existují podstatnější věci, například život. Nikoho by tady ani ve snu nenapadlo odvolat kvůli dešti nějakou oslavu nebo slavnost. A za druhé: Bretaňci si neradi dávají cokoli diktovat „zvenčí“. Ať už jde o centralistické projekty z Paříže nebo počasí. Právě tato svébytnost bretaňské povahy vedla ke zformulování zásady, s jejíž pomocí místní obyvatelé eliminovali všechny stížnosti na déšť: „En Bretagne il ne pleut que sur les cons“ – v Bretani prší jen na idioty. Schopnost vyjít na ulici v nejsilnějším dešti a ani si přitom neuvědomit, že prší, označil skvělý bretaňský časopis Bretons za jednu z deseti vlastností, podle nichž se dá bezpečně rozpoznat Bretaněc. Další spolehlivé indicie: spustí hrozný povyk, pokud máslo není solené. Během prvních dvou minut rozhovoru s neznámým člověkem se zeptá: Nedáme si skleničku? Pokud se ocitne v hloučku větším než dvacet osob, okamžitě vyloví z kapsy bretaňskou vlaječku, aby z toho udělal bretaňské shromáždění.

Henriho auto stálo vedle Dupinova, v první řadě kolosálního parkoviště před hlavním vchodem. To teď, týden před Velikonocemi a v obyčejný pracovní den, zelo prázdnotou.

Dupinův mobil znovu zapípal.

„Skvělé.“

Znechuceně vytáhl přístroj z kapsy. Po displeji stékalo pár miniaturních kapiček vody – déšť pronikl skutečně až tam. Snad bude ta věc fungovat, povzdychl si komisař. Sice spotřeboval v průměru dva mobily ročně, ale tenhle byl teprve měsíc starý. A jeho první smartphone – revoluční změna, kterou prosadila Nolwennová.

Dupin se podíval, kdo mu volá. Riwal. Samozřejmě. Ale teď se to vůbec nehodí, musí už konečně vyrazit.

„Nechci přijít moc pozdě, Georgesi,“ řekl Henri a připravil se na další sprint, k autům to měli ještě nějakých dvacet metrů. „Mám přednášku o přednostech bretaňského špeku. To je téma, které nesmí z programu vypadnout. Nic nezvýrazňuje chuť tak spolehlivě!“

Skutečně nemělo smysl čekat, až bouřka trochu poleví. Dupin nechal mobil zvonit s vědomím toho, že nepřijatý hovor bude automaticky přepojen na linku Nolwennové. Henriho poznámka o bretaňské slanině způsobila, že se mu začaly sbíhat sliny v ústech. Účelem Henriho jednání bylo každoroční slavnostní hlasování o tom, jaké potraviny nebo pokrmy se stanou oficiálními body programu významné kulinářské akce nazvané Gurmánský týden. Během tohoto týdne byly ve školách a školkách, v jídelnách i restauracích „oslavovány“ čtyři vybrané potraviny nebo jídla.

„Špekem všechno začíná!“ vysvětlil mu Henri. Na osvětovou přednášku o zamilovaném tématu měl najednou času dost. „Ve velkém hrnci a pod pokličkou opečeš špek na slaném másle dohněda a pak ho mírně zkaramelizuješ trochou lesního medu. Špek je nejdůležitější ingrediencí pro přípravu friko kaolu, bretaňského ragú – vedle uzeného párku, brambor, cibule a kapusty z Lorientu. – Hm, myslím, že ke špeku budu mít ještě pár dobrých nápadů.“

„Zajímají mě všechny.“ Opět to nepříjemné pípání. Zase Riwal.

Dupin zaváhal – možná by ten hovor měl přijmout.

„Zastav se někdy,“ uzavřel Henri krátkou přednášku a se slovy „Salut, Georgesi!“ vyrazil do vodní smrště.

„Uvidíme se, Henri!“ vykřikl za ním Dupin, již s mobilem přiloženým k uchu.

„Riwale, teď se to ani trochu nehodí, musím...“

„Jde o to vloupání v bance. Oni...“

„Zavoláme si později, Riwale.“

„Omylem ukradli místo bankomatu bankovní terminál!“

„Cože?“

„Vždyť víte, oba automaty vypadají stejně, ale bankomat vyplácí peníze, zatímco bankovní terminál slouží k provádění bankovních operací. Žádná hotovost v něm není. Ale po pachatelích stále ani stopa.“

„Oni ukradli ten přístroj, který tiskne výpisy z účtů?“

„Ten terminál není jen tiskárna, s jeho pomocí můžete také převádět peníze nebo...“

„Promluvíme si o tom zítra, Riwale.“

„Dobře, chtěl jsem jenom, abyste byl informován, já...“ Dupin slyšel v mobilu silné bouchnutí, jako by poblíž Riwala někdo prudce zavřel dveře. Riwal zmlkl uprostřed věty.

Krátký okamžik se nedělo vůbec nic, pak Dupin zaslechl jakoby zdálky, nicméně zřetelně, panovačný hlas. Neomylně poznal Kadega, svého druhého inspektora.

„Okamžitě ukonči hovor. Musíme informovat komisaře. Teď hned. Naléhavý případ.“ Dupin zřetelně slyšel všechno, co Kadeg říká. „Máme mrtvolu. Potřísněnou krví. – Kousek od břehu Belonu, v trávě poblíž malého parkoviště. Dole u Pointe de Penquernéo. Když jdeš z Port Belonu pěšky podél řeky, směrem k nedalekému ústí, po té horní pěšině, která vede do Rosbrasu.“ Kadegův obvyklý vojensky úsečný styl potlačila jeho – stejně typická – záliba v detailech. „Je tam přece to velké pole, a napravo...“

„Co?“ křikl Dupin do mobilu. „Riwale, co se děje?“

„Já... Právě sem vrazil Kadeg se zprávou, že...“

„Ukonči hovor!“ vykřikl znovu Kadeg, tentokrát už zjevně v samé blízkosti svého kolegy. Řval jako býk utržený ze řetězu.

„Kadegu, to je přece šéf,“ bránil se zoufale Riwal. „Mám šéfa na telefonu.“

„Riwale, dejte mi Kadega,“ vložil se do toho Dupin. Během vteřiny třímal Kadeg Riwalův mobil a ohlásil se.

„Pane komisaři, jste to vy?“

„Kdo jiný, Kadegu? Co se stalo?“

„Muž, leží...“

„Kdo je ten muž? Co víme?“

„Nic. Zatím nevíme vůbec nic. Teprve před chvilkou zavolal kolega z Riec-sur-Bélonu. Jedna stará dáma byla na procházce se psem. Viděla muže ležícího na zemi, v nepřirozené poloze, nehybného a potřísněného krví. Aspoň to tak popsala. Šla, jak nejrychleji mohla, do nedaleké restaurace La Coquille, a odtamtud pak zavolala na policejní stanici. La Coquille, to je...“

„Já znám La Coquille.“ Kadeg se odmlčel.

„A co dál?“

„Nic. To je všechno, co víme. Dva kolegové z Riecu už vyjeli, během pár minut tam musí být.“

„Já – dobře. Chci okamžitě zprávu. Hned vyrážím. Za tři čtvrtě hodiny jsem tam. Uvidíme se na místě. Brnkněte mi, jakmile budete mít něco nového.“

„Provedeme, pane komisaři.“

„A řekněte Nolwennové, ať mi hned obstará přesné údaje o tom parkovišti, u kterého leží ta mrtvola.“

„Jak už jsem řekl, je to nahoře na útesech, když...“ Dupin zavěsil.

Okamžik zůstal nehybně stát.

„Sakra.“

Pak rychle přeběhl k autu. Aspoň propásnu ten seminář a nebude to moje vina, napadlo ho.

Dupin právě přejel poslední kruhový objezd před „čtyřproudovkou“. Vlastně ho přelétl rychlostí 100 km/h, čímž slyšitelně atakoval hranice fyzikálních možností svého starého Citroënu XM. Hned se dostane na čtyřproudovou „bretaňskou dálnici“, po níž může jet až do Riecu. Mezitím se již ozvala Nolwennová, aby mu sdělila, že silničky vedoucí k ústí Belonu nemají žádná jména ani označení, takže navigační systém nelze použít. Nastínila mu alespoň přibližnou orientaci s tím, že až se Dupin přiblíží k výjezdu na Riec, znovu jí zavolá. Kromě toho se od sekretářky dozvěděl, že tým zajišťující stopy a soudní lékař už jsou taky na cestě k místu nálezu mrtvého. Pak hovor ukončil, nechtěl mít blokované spojení pro případ, že zavolají Kadeg nebo Riwal s novými informacemi. Stěrače dělaly, co mohly, ale viditelnost byla mizerná. Dupin si uvědomil, že by měl jet pomaleji.

Opět hluboké bzučení – autotelefon, skoro stejně starý jako vůz. Dupin stiskl malé tlačítko se zeleným symbolem sluchátka.

„Šéfe, slyšíte mě?“

„Perfektně, Riwale.“

„Můžete to otočit! Mrtvola neexistuje. – Falešný poplach.“

„Cože?“

„Podle všeho žádná mrtvola neexistuje, šéfe.“ Dupin ztuhl.

„To je vtip?“

„Oba kolegové z Riecu už dorazili na místo. Na to parkoviště, kde údajně měla ležet mrtvola. Jenže tam nic není. Žádný mrtvý, žádný zraněný, prostě nikdo. – Nenašli ani žádné stopy. Ani krev.“

Dupin malinko povolil nohu na plynovém pedálu. O trošku.

„Co to má znamenat?“

„Zatím nemůžeme...“

„Mluvili jste s tou starou dámou, která mrtvého nahlásila? Kdo je to? Co o ní víme?“

Neskutečné.

„Je to bývalá herečka. Sophie Bandolová. Velmi slavná. Bydlí v Port Belonu, na kraji vesnice. Podle všeho poněkud excentrická dáma. A někdy popletená. To mi řekl kolega z Riecu.“

„Sophie Bandolová? Sophie Bandolová bydlí v Port Belonu?“

To bylo neuvěřitelné. Dupin ji zbožňoval. Všechny její filmy. Patřila k největším francouzským herečkám 20. století, zlatého věku francouzské kinematografie, společně s Jeanne Moreauovovu, Catherine Deneuveovou, Brigitte Bardottovou a Isabelle Hupertovou.

Dupin by očekával, že žije někde na francouzské Riviéře nebo v Paříži.

„Ano, už dlouho. I když nepochází odtud. – Pařížanka.“ To koneckonců nebylo podstatné.

„Je s policisty na tom parkovišti?“

„To si nemyslím.“

„Třeba nehledají na správném místě.“

„Znají tam každý kout. A popis místa nálezu byl velmi precizní. Madame Bandolová tam zřejmě chodí na procházku každý den.“

„Chci s ní mluvit, Riwale. Ať ji přivezou na to parkoviště. Hned. Budu tam za chvilku.“

„Já – dobře. Dám kolegům vědět. My s Kadegem jsme před Tréguncem, nevím, jestli má smysl...“

„Rozhodně! Chci vidět všechny. Na místě.“

„Třeba se jen někdo zranil. Krátce si tam odpočinul a pak šel domů. – To se přece mohlo stát.“

Dupin zafuněl.

Ano, to se mohlo stát.

„Nebo...,“ pokračoval Riwal, „... Sophie Bandolová je už starší dáma, určitě kolem osmdesátky, odhaduji, a v takovém věku mívají lidé záchvaty...“

„Chcete tím říct, že už není úplně při smyslech? Že se jí to jen zdálo?“

„Nemůžeme to vyloučit.“

Jistě. Teoreticky to tak být mohlo.

„Z jaké vzdálenosti si tu mrtvolu prohlížela?“

„To nevím. Ale jak už jsem řekl – možná vůbec žádná mrtvola neexistuje.“

„A co když ta mrtvola zmizela?“

„Zmizela?“ Riwalův hlas zněl bezradně. A taky trochu jako by pochyboval o zdravém rozumu nejen paní Bandolové, ale i svého šéfa.

„Za chvíli se uvidíme, Riwale.“

Dupin zavěsil, pohodlněji se opřel v sedadle a uvažoval.

I kdyby skutečně šlo o falešný poplach a ve skutečnosti žádná mrtvola neexistuje, ani nedošlo k žádné jiné policejně relevantní události, dostali hlášení, a to bylo nutné beze zbytku ověřit. Musí být formálně potvrzeno, že šlo o omyl. Takže bylo jeho povinností tam zajet. Čistě teoreticky by tím mohl pověřit své inspektory, jistě. Jenže to by se musel vrátit na seminář. A navíc – stávají se i ty nejbláznivější věci.

Dupin znovu sešlápl plynový pedál až k podlaze.

O pětatřicet minut později zakvílely brzdy Citroënu XM na popraskaném asfaltu malého parkoviště pod Goulet-Riecem.

„Děkuji, Nolwennová, jsem na místě. Ozvu se později.“ Dupin ukončil hovor. Sekretářka ho jako obvykle spolehlivě navigovala.

Na quimperské výšině se znenáhla rozjasnilo, vrstva depresivní šedi na obloze byla tady, v blízkosti moře, výrazně tenčí. Kromě toho přestalo pršet. Při výjezdu ze „čtyřproudovky“ ustoupila ponurá šeď oblohy světle stříbřitému zbarvení. Hebkému, jasnému, krystalickému tónu, který se vyskytuje pouze na jaře. Každé roční období tu mělo své vlastní barvy nebe, každý měsíc.

Byla to typicky bretaňská, náhlá změna počasí. Ještě před pár minutami by Dupin přísahal, že pršet nepřestane několik dalších dní. Opravdu to tak vypadalo, vše tomu nasvědčovalo, vzduch tím byl cítit. A pak tohle.

Na jednom konci parkoviště stála tři policejní auta. Oba peugeoty jeho inspektorů – Kadeg a Riwal si potrpěli na to, že každý jezdí svým vozem – a třetí auto, které zřejmě patřilo policistům z Riecu. Dupin zastavil kousek před parkovištěm, na úzkém travnatém pruhu, napůl v silnici.

Nikoho neviděl.

Komisař vystoupil z vozu, chvilku zůstal stát a zhluboka dýchal.

Nádhera. Všechno se vrátilo – dobrá viditelnost, jasná obloha, světlo. Vzduch intenzivně voněl blízkostí Atlantiku.

I tady na výšině byl cítit solí, řasami, mineráliemi. Při řešení posledního velkého případu měl Dupin možnost důkladně se obeznámit se složením mořské vody a její komplexita v něm vyvolala úctu. Život snad ani nemohl vzniknout jinde než v mořích! Až sem nahoru, k parkovišti, doléhal hluk příboje způsobený nárazy vysokých vln na skalnaté pobřeží. Když vál vítr od moře, příboj byl slyšet na velkou vzdálenost. Každá vlna, která narazila na skály. Kdyby něco na světě dokázalo zklidnit Dupinovu mysl a uvést ji do stavu hlubokého uvolnění, což mu v tomto životě nehrozilo, jistě by to byla vlnová meditace.

Komisař zamířil doprostřed mírně se svažujícího parkoviště, z něhož vedly tři stezky – jedna vzhůru, mezi sukovité duby ozdobené jasně svítícími pupeny, a dvě další, úzké a kamenité cestičky vedoucí na mořské útesy. Na této straně stálo několik pinií, převažovaly však hloh a především křiklavě žlutá kručinka. Ta teď byla dominantním prvkem flóry v celém kraji. A za kručinkou již prosvítal široký modrozelený pruh – vody oceánu. Ve vzdálenosti necelých sto metrů. Nad tím vším pak krystalická modř oblohy. Téměř nadpřirozené světlo.

Dupin se znovu rozhlédl, ale ani odtud nikoho neviděl. Nikde se nic nepohnulo. Parkoviště bylo skutečně opuštěné, odlehlé místo, ze všech stran kryté vysokým porostem.

V trávě vedle parkoviště, řekl mu Kadeg. Komisař pohledem zkoumal půdu kolem sebe, i když to nedávalo příliš smysl, neboť vůbec netušil, kde přesně slavná herečka údajně viděla mrtvolu. I tady před chvílí zjevně pršelo – asfalt byl vlhký, ve slunečních paprscích se jasně leskl.

Dupin zvolil Riwalovo číslo. Nic. Zkusil tedy Kadega. Taky nic. Jeho displej přitom ukazoval středně silný signál. Proč to neberou? Možná mají slabý signál oni.

Chvilku zvažoval, co udělá, a pak se vydal po cestě směřující mezi duby.

Stezka směřující na kopec byla nečekaně strmá. Kousek pod vrcholkem se ráz krajiny náhle změnil. Pohádkový keltský dubový les nahradila louka posetá čerstvými krtinami, které naplnily vzduch vůní zeminy. Tu a tam planá jablůňka. Krajina jako z obrázkové knížky, harmonická, mírumilovná, malebná. Úplně jiná než rozeklané, ostré mořské útesy o kousek dál. Dva různé světy, vzdálené od sebe necelý kilometr.

Pahorkatá planina se rozprostírá mezi ústími Avenu a Belonu, dvou mystických řek. Vlastně fjordů, které ústily do moře ve stejné, rozeklané zátoce. Jeden od severovýchodu, druhý od severozápadu. Svými hlubokými zářezy do krajiny vytvořily jakýsi rovnostranný trojúhelník. Oddělené, přírodně chráněné teritorium, přístupné pouze od severu, po úzkých silničkách vinoucích se mezi Port Avenem a Riec-sur-Bélonem.

Nikde nikdo, ani tady nahoře.

Dupin se vrátil na parkoviště a rozhodl se zkusit jednu z cestiček vedoucích k moři.

Vtom zaslechl hlasy, byť jen nezřetelně. A vzápětí už je viděl přicházet: oba své inspektory a policistku s policistou, které neznal.

„Kde je ta herečka?“

Dupin nepozdravil příchozí ani slovem, ani gestem. Jeho hlas zněl nabručeněji, než zamýšlel.

„Chtěla bezpodmínečně zpátky do Port Belonu, mrzla,“ oznámil Kadeg se zjevným zadostiučiněním. „Nemohli jsme tu dámu nechat čekat, než se vrátíte od tučňáků.“

Riwal se do toho rychle vložil, aby předešel komisařově reakci, která by bezpochyby vedla k eskalaci: „Ukázala nám to místo, kde – si myslí, že viděla mrtvolu. Pak jsme ji odvedli do La Coquillu.“ Riwalův klidný, věcný tón zklidnil atmosféru.

„A po tom mrtvém ani stopy?“

„Ne, šéfe.“

„Ukažte mi to místo, kde Sophie Bandolová toho muže viděla.“

„Pojďte za mnou,“ převzala nečekaně komando mladá policistka s blond vlasy spletenými do copu a jiskřivě zelenýma očima. A hned zamířila doleva, k přednímu okraji parkoviště, jehož rozměry Dupin odhadl na patnáct krát pětadvacet metrů. Bezprostředně za hranicí parkoviště tam husté keře tvořily jakýsi výklenek. Dál už rostla jen tráva, vysoká po kotníky.

„Tady.“ Policistka ukázala na místo vzdálené jen půl metru od okraje parkoviště, těsně před křovím. „Hlava toho muže prý byla nepřirozeně zvrácená. Kromě toho paní Bandolová uvedla, že viděla krev. Označila jsem to šňůrkou.“

Až teď si jí Dupin všiml. Nylonové šňůrky natažené rovnoběžně s okrajem parkoviště.

„To je – naše – nová kolegyně. Policistka. Je – ještě nová, začíná. Tohle asi měla přenechat odborníkům na zajišťování stop,“ zakoktal omluvně druhý policista, výrazně starší, kolem padesátky. Na první pohled byl Dupinovi docela sympatický. „Jmenuji se Erwann Braz... Jak již víte, je dost nejisté, zda tu vůbec došlo k něčemu, co – vyžaduje policejní vyšetřování. Důkladně jsme to tu prohlédli a nic jsme nenašli. Je mi ostatně ctí, pane komisaři, že vás poznávám.“

Poslední větu policista pronesl s trapnou servilitou. Dupinova počáteční sympatie se rozplynula jako pára nad hrncem. Podlézavost komisař nesnášel.

„Myslím, že kolegyně...“ Dupin upřel pohled na policistku, která zareagovala, jako když vystřelí: „Magalie Melenová.“ Dupin kývl hlavou a pokračoval: „Myslím, že kolegyně Melenová to udělala naprosto správně.“

Magalie Melenová nepůsobila dojmem, jako by komisařovu podporu potřebovala.

„Viděla Sophie Bandolová tvář toho muže?“ Odpovědi se znovu ujala Melenová.

„Ne. Jednak kvůli tomu, že hlava byla podivně zkroucená, a taky proto, že paní Bandolová zůstala stát v určité vzdálenosti od těla.“

„A kde viděla tu krev?“

„To nedokázala říct.“

Vtom zaslechli zvuk přijíždějícího auta. Když se ohlédli, uviděli okázalé terénní vozidlo. Dupin hned věděl, kdo to je: René Reglas, jeho „oblíbený“ patolog. Mister Universum forenzní vědy. Nesnesitelný člověk. Dupinova nálada klesla na bod mrazu.

„No skvělé,“ uklouzlo mu.

„Paní Bandolová přišla odtamtud,“ pokračovala Magalie Melenová a ukázala na cestu mezi duby, po níž se před chvílí vydal i Dupin. „Z kopce. Říká, že tělo spatřila až na poslední chvíli, když její pes začal divoce štěkat. Nepřiblížila se však k mrtvole na víc než čtyři nebo pět metrů. Ukázala nám, kde zůstala stát. Raději se prý držela v bezpečné vzdálenosti, protože její pes začal vyvádět jako pominutý a ona měla strach, že by na tu mrtvolu skočil...“ Melenová na okamžik zaváhala, „a mohl by se třeba nakazit.“

„Nakazit?“

„Ano, tak to řekla.“

„Je to stará paní,“ poznamenal Riwal, „jistě měla velký strach.“

Teď se do diskuse zapojil i Erwann Braz „Ví se o ní, že je občas zmatená. Dezorientovaná. Jistě se jedná o nějakou formu demence způsobené vysokým věkem. Nemluvě o tom, že je celkově poněkud pomatená a vrtošivá,“ prohlásil netrpělivě.

„Kdo to tvrdí? Jak to můžete vědět?“ vyjel na něho Dupin příkře.

„Je to obecně známo. Už několikrát v posledních letech nahlásila policii údajné krádeže. Šlo o prkotiny a nikdy se nic neprokázalo. Jednou zmizel z vjezdu před její garáží velký balvan. U nás na stanici tu dámu dobře známe.“

Jen málokterý slovní obrat dokázal Dupina vytočit tak, jako ono „Je to obecně známo“. Tuhle frázi nesnášel.

„Ten balvan byl skutečně pryč,“ namítla neohroženě Melenová.

„No vidíte,“ doplnil ji komisař se zadostiučiněním. Kadeg se do hovoru vmísil kupodivu věcnou poznámkou. „Všechno jsme tu prohledali, pane komisaři, a nic jsme nenašli.“

„No, v tom případě je forenzní zpráva vlastně už hotová. Báječně. A my jsme si mohli ušetřit cestu.“ Reglas se přiblížil zezadu, takže ho neviděli přicházet. „Policie dnes provádí všechno sama, včetně zajišťování stop. Tomu říkám pokrok.“

Za Reglasem stáli další dva členové jeho týmu, mladíci, kteří působili stejně sebejistým dojmem jako jejich šéf.

„Chci mít pryč všechny vozy stojící na potenciálním místě činu. Čímž mám na mysli celé parkoviště. Každé auto, které tu stojí, je porušením služebních předpisů. Možná jste už kontaminovali důležité stopy.“

Reglas a jeho chlapci postavili své velké stříbrné kufry synchronizovaným pohybem na asfalt a otevřeli je. Nikdo z přítomných policistů na jeho předešlou výzvu nezareagoval.

„Možná tu vůbec žádná mrtvola nebyla,“ poznamenal věcným, neutrálním tónem Riwal.

„Nemáme žádný seriózní důkaz,“ diskvalifikoval se Braz další poznámkou.

„Nicméně,“ konstatoval Kadeg ještě stále s netypickou věcností, „máme doposud nevyvrácenou výpověď, že tu leželo mrtvé tělo. Potřísněné krví. Teď tu žádné tělo není, ale to může mít různé důvody. Třeba ho pachatel stačil odstranit.“

„Ukažte mi to místo, kde mrtvola údajně ležela.“ I Reglas ovládl svůj hlas a zůstal věcný.

Starší policista vrhl na Dupina tázavý pohled. Komisař jen zvedl obočí a pokrčil rameny.

„Tady, tvrdí ta stará dáma, která to oznámila,“ ukázal policista Reglasovi dotyčné místo v trávě.

„Tohle je auratická oblast,“ prohodil náhle Riwal temně mysteriózním tónem. To byl protipól jeho jinak velmi pragmatické povahy. Všichni na Riwala pohlédli, jeho poznámku však nechali bez komentáře. Dupin byl rád, že se jeho inspektora nikdo nezeptal, co chce tím temným prohlášením naznačit. V následujícím okamžiku na sebe znova upoutal pozornost Kadeg.

„Můj informátor se domnívá, že v poslední době někdo odvezl z pláží Kerfany-les-Pins a Trenez velké množství písku. Ty pláže jsou kousek odtud.“

Skvělé. Tohle ještě chybělo. S tímhle tématem Kadeg tlačil na Dupina a celé komisařství už několik týdnů: krádeže písku. Dupin už to nemohl poslouchat, i když mu taky Nolwennová kladla na srdce, aby tu věc nepodceňoval. Ke krádežím písku občas skutečně docházelo, a na některých místech pobřeží i ve velkém stylu. Písek je – navzdory obecně rozšířenému názoru – vzácný, téměř univerzální materiál, který se ve velkém používá pro nejrůznější účely: do betonu a malty, na výrobu skla, papíru, plastů; především silicium obsažené v křemičitém písku je nezbytnou součástí mikročipů, počítačů, mobilních telefonů a mnoha dalších přístrojů a zařízení. Kadeg sypal z rukávu přesvědčivé údaje: Na stavbu jednoho jediného domu se spotřebuje dvě stě tun písku, tři tisíce tun na každý kilometr dálnic. Podle střízlivých odhadů se obětí průmyslu stalo již sedmdesát procent všech pláží na světě. Převážně ilegální cestou. Písek kradli ve velkém jak zločinecké bandy, tak i podniky. Dupin se dočetl, že jde o globální jev, který se bohužel týká i Bretaně a způsobuje zde obrovské ekologické škody. Před několika lety vznikl bojovný spolek Le peuple des dunes, lidé z dun, jehož cílem bylo upozorňovat veřejnost na rabiátské metody organizovaných band zlodějů písku. Nolwennová položila Dupinovi na stůl velký novinový článek, který téma podrobně rozebíral. Jeho titulek zněl: La guerre du sable – válka o písek.

Rozhodně to byla důležitá a akutní záležitost, ale ne v danou chvíli.

„Kadegu, nezačínejte zase s tím pískem! Teď máme jiné starosti.“

„Víte přece, že na přírodních plážích v blízkosti Kerouini a Pendrucu kradli písek dva roky, než si toho vůbec někdo všiml. Ty zloděje dopadli jen náhodou.“

Kadeg se nedal zastavit, sledoval své téma s tvrdohlavostí fanatika. I když měl pravdu – šikovně prováděnou krádež písku bylo těžké odhalit. Pachatelé přijeli nákladním autem na opuštěnou pláž v noci a za odlivu, takže do rána příliv smazal všechny stopy jejich řádění. Ani krádež velkého množství písku nikdo nezaregistroval, protože i příliv nebo bouřka dokázaly do moře spláchnout spoustu písku, který pak moře zase vyplavilo, ale obvykle až po několika dnech a třeba i na jiném místě. Nebo ho vrátilo jen část a zbytek si nechalo. Docházelo k tomu každý rok několikrát. Dupin se obával, že to jednoho dne postihne i jeho oblíbenou pláž – písek z ní jednoduše zmizí a už se nevrátí. Opravdu bláznivé, jak moře neustále vytváří novou krajinu! Zátoka, kterou ještě před pár lety pokrýval jemný písek a mořské dno se v ní svažovalo jen velmi pozvolně, se mohla změnit na zátoku skalnatou, o tři metry hlubší, bez zrnka písku a s prudce klesajícím mořským dnem. V únoru odplavila silná bouřka ze Sables Blancs u Concarneau tolik písku, že bylo několik dnů vidět zkamenělé kmeny dubového lesa, který na tom místě rostl před mnoha tisíciletími. Neuvěřitelný, fascinující pohled.

„Vy se domníváte, že existuje nějaká souvislost mezi tělem, které tu paní Bandolová údajně viděla, a krádežemi písku?“

Dupina ta přesně formulovaná otázka mladé policistky potěšila. I když nijak neovlivnila proud Kadegovy výmluvnosti.

„Myslím, že pachatel z Kerouini nejednal sám. I když to tvrdí. Je to promyšlený systém organizovaného zločinu.

Přímo mafie. Právě nedávno se podařilo jednu takovou skupinu odhalit v Senegalu.“

„Promiňte, ale v daný okamžik mi to připadá dost vágní,“ namítla Magalie Melenová klidným hlasem.

„Všichni ho chtějí, náš bretaňský písek, protože je nejlepší na světě. Jemné krystalky ryzího granitu. O to jim jde nejvíc, protože takový písek je ideální pro...“

„To stačí, Kadegu. Víme o tom.“

„Rád bych ještě jednou upozornil na to, že není jisté, zda tu vůbec nějaké tělo leželo,“ neodpustil si Erwann Braz znovu připomenout. „Jestli tady vůbec je co vyšetřovat.“

„V kolik hodin tu ta dáma údajně viděla někoho ležet?“ zeptal se Reglas klečící v trávě pár metrů od nich.

„Krátce před pátou, jak uvedla.“

„Skvělé. To znamená, že tady v té době taky ještě silně pršelo.“ Reglas to konstatoval takovým tónem, jako by právě odhalil nějaké spiknutí proti své osobě. „V takovém počasí se každá organická stopa rozpustí během několika minut. Odebereme vzorky půdy, ale ani od toho bych si moc nesliboval.“

Dupina se začal zmocňovat dobře známý vnitřní neklid. Nutkání jednat.

„Promluvím si s paní Bandolovou osobně.“

„Ale co budeme...“

Kadeg měl jako obvykle námitky.

„Vy počkáte s oběma kolegy tady, tak dlouho, než pro nás bude mít pan Reglas první informace.“

„Ale my...“

Kadeg se nedal umlčet.

„Uvidíme se později.“

Dupin odešel ke svému vozu, nastoupil, otočil klíčkem v zapalování a sešlápl plynový pedál. Citroën s kvílením vyrazil.

Byla to absurdní situace. Jednak ten Kadeg se svou písečnou mánií. A pak filmová ikona 20. století, která v tomhle příběhu hrála možná svoji nejpodivnější roli. Mrtvola, která ležela v trávě, a najednou tam není a nikdo vlastně neví, zda vůbec někdy existovala. Dupin nechtěl velkolepou Sophii Bandolovou podezírat ze senility jen proto, že už dosáhla požehnaného věku; nemohl však zavírat oči před známou skutečností, že staří lidé to mají občas v hlavě popletené.

Dupin miloval Port Belon, začarované hnízdo jakoby z jiné doby a jiného světa. Jeho šarm, patinu, snivou atmosféru. Připadal si tam jako ve filmovém městečku, v němž se před třiceti lety natáčely romantické filmy z venkovského prostředí. Filmy o životě u dlouhých dubových stolů, uprostřed divokých zahrad na březích řek nebo jezera či u moře.

Port Belon se nacházel v ústí Belonu, řeky, která byla na tomto místě – jen pár set metrů od Atlantiku – už hodně široká. Za přílivu pronikala voda oceánu až několik kilometrů do vnitrozemí a střetávala se tam s Belonem, který sem přitékal jako potok vinoucí se malebnými loukami a lesy, přes tmavou úrodnou půdu, z níž neustále něco málo odplavoval. U Le Guily, osm kilometrů od pobřeží, protéká Belon ještě jako potok pod starobylým mostem, aby na druhé straně pokračoval coby přímořská řeka s vodou zčásti sladkou a zčásti slanou, v neustále se měnícím poměru.

Tajemství a dar. Moře a řeka, to byla kombinace, která tvořila specifikum tohoto místa, a byla zřetelně cítit. Vzduch voněl ojedinělou kombinací země s jejími loukami, trávou, květinami i ornou půdou, řeky a – s větší či menší intenzitou, v závislosti na směru větru – slaně jódovým aroma moře.

Port Belon se skrýval v malém, hustém bretaňském lesíku na ostrém výběžku pevniny. V lesíku podobném tomu, který rostl nad parkovištěm, plném břečťanu a jmelí. Nad jedinou silnicí, která do přístavu vedla, vytvářely koruny mohutných stromů zelenou klenbu.

Stálo tu všehovšudy tucet domů, bíle natřených nebo ze světlé žuly, a dvě panská sídla, několik století stará, skutečné zámky s anarchickými zahradami, jimž dominovaly jednotlivé palmy vyčnívající nad ostatní zeleň. Stavby, které ještě vyzařovaly zašlou slávu, zároveň však nesly neklamné stopy úpadku – všudypřítomný břečťan a oprýskanou omítku. Symboly pomíjivosti.

Komisař nechal auto stát na parkovišti nad Port Belonem a do vesnice šel pěšky, jak to dělal pokaždé. Vydal se úzkou slepou uličkou, která směřovala přímo k řece a náhle končila na malém nábřeží.

Tady Dupin s oblibou postál na molu v těsné blízkosti vody, k níž strmě vedly schůdky zajištěné beznadějně zrezivělým zábradlím. Na protilehlém břehu, na opačné straně řeky, se nacházela obec Belon, sestávající rovněž jen z hrstky domků s modře natřenými okenicemi a střechami z tmavé břidlice. Stejně jako Port Belon byl i Belon utopený v zeleni dubových lesíků s tu a tam ojediněle vyčnívajícími borovicemi a piniemi. Na temně tyrkysové hladině řeky viděl Dupin několik líně se kolébajících člunů místních rybářů. Pochopitelně natřených sytými barvami – oranžovou, světlezelenou, tyrkysovou, křiklavě červenou. Každý člun měl své jméno: Au Large, Horizont, Dauphin, L’Espoir II. Poslední jméno vyvolalo v Dupinovi nostalgické úvahy o tom, jaký tragický osud asi postihl L’Espoir I, první Naději.

Právě byl odliv, nejvyšší bod odlivu, takže Belon skutečně vypadal jako řeka, člověk mohl jasně rozeznat linii jeho toku do moře. Na obou březích teď byly vidět široké pruhy písku a bahna, oslnivě zrcadlící sluneční paprsky. Leskly se tak intenzivně, že absorbovaly barvy okolní krajiny. Vznikla tím jakási snová, neskutečná černobílá scenérie. Jako bizarní temné stíny se odtud Dupinovi jevilo to, co zdejší kraj proslavilo již v 19. století nejen v Bretani a Francii, ale po celém světě: rozlehlé ústřicové parky. Velké plochy, které v době přílivu mizely pod hladinou.

Port Belon byl – společně s Cancale na severu země – považován za Mekku ústřic a umění jejich chovu: Ostréiculture. Bretaňský chov ústřic se zrodil a rozvíjel právě tady a belonské ústřice se staly celosvětově legendárními. Pochutnávali si na nich hosté nejluxusnějších barů a restaurací v Římě, Tokiu, New Yorku, Londýně a pochopitelně v Paříži. Právě odtud pocházela ta exkluzivní lahůdka – a přitom byl Belon docela nenápadné, skromné místo. Bylo to stejné jako s vesničkami v kraji Champagne. Člověk by očekával, že taková delikatesa se rodí na nějakém bůhvíjak vznešeném místě – ale realita je docela jiná, střízlivá, obyčejná.

Port Belon nebyl moderní, ale o to hezčí. Jakmile člověk vystoupil z auta, hned cítil jeho kouzlo. Některá místa prostě jsou taková. Dupin si pro vlastní účely založil seznam lokalit, které mu dělaly dobře, zlepšovaly mu náladu, činily ho šťastnějším – byť to je možná příliš silný výraz. Každopádně však vyhledávání takových míst patří k životu. Dupin sem zajížděl pravidelně s Claire, vlastně pokaždé, když ho přes víkend navštívila (koneckonců pocházela z Normandie, takže ústřice přímo zbožňovala). V Paříži se scházeli jen zřídka, mnohem častěji jezdila Claire do Concarneau. Což Dupinovi vyhovovalo mimo jiné i proto, že tak odpadly obligátní ceremoniální návštěvy u jeho matky. Občas, když pracovala na klinice přes víkend, přijela Claire i během týdne. Chci si udělat obrázek o tom, jak tady vypadá běžný život. Tvůj všední pracovní den, říkala. Pozdě odpoledne pak zajeli sem a udělali si dlouhou procházku po břehu Belonu – na jedné z nejhezčích vycházkových tras, kterou komisař znal. Domů se vraceli příjemně znavení, s tvářemi zčervenalými od větru a slunce. A pak dlouho do noci seděli. Seděli, jedli, pili, povídali si a smáli se.

Dupin se vrátil do současnosti.

Mohl by tu stát dlouhé hodiny ponořený do příjemných vzpomínek.

Ale ne teď.

La Coquille se nacházela jen pár kroků odsud, na kraji obce, v posledním, ostrém ohybu fjordu. Restaurace provozovaná třemi postaršími sestrami tu platila za instituci, během doby se stala vyhlášeným rájem pro všechny milovníky mořských plodů.

V tuto denní dobu byla většina stolů ještě neobsazená, ale to se brzy změní. Sophii Bandolovou poznal Dupin hned – seděla u jednoho z oken s vyhlídkou na terasu. U malého stolku pro dvě osoby, vedle širokého parapetu, na němž byly vystavené řezbářské práce v lidovém stylu – rackové, pestrobarevné lodičky, modro-bíle pruhovaný maják. Výzdobu okenního výklenku doplňovala starobylá lampa se širokým stínítkem. Interiér restaurace toho však nabízel mnohem víc. Byla tu řada zarámovaných obrazů s atlantickými motivy a na stěnách porůznu visely nejrůznější předměty a objekty související rovněž s mořem: kotvy, sextanty, záchranné kruhy, vesla, barometry, kusy lan, kajutní svítilny. Bez zjevného systému, tak jak je sem lidé během času postupně přinášeli. Restaurace La Coquille vypadala tak trochu jako námořní muzeum.

Dupin si uvědomil, že je trochu vzrušený. Cítil se kvůli tomu trapně už proto, že se mu to prakticky nikdy nestávalo; ani oficiální autority, ani prominenti a celebrity ho nijak nevyváděli z míry. Kromě těch, které obdivoval.

„Dobrý den, paní Bandolová, omlouvám se. – Komisař Dupin z policejního komisařství v Concarneau.“

Následkem nervozity upadl do oficiálního tónu, což mu vzápětí přišlo hloupé. Sophie Bandolová na něj vrhla pohled, v němž se mísila zvědavost se skepsí.

Dupin se s dovolením posadil a pokračoval: „Vyrozuměla jste policii, paní Bandolová, že jste u parkoviště v blízkosti Pointe de Penquernéo viděla ležet muže. Předpokládala jste, že je...“

„Poznám, jestli je někdo mrtvý. A viděla jsem tam mrtvého. Mrtvolu. Nadobro mrtvého člověka. Smutná událost.“

Vypadala skvěle. Rozcuchané vlasy po ramena, umně zbarvené na tmavě blond, účes rozdělený poněkud klikatou pěšinkou, lesklé, černé oči vyzařující teplo – ty oči Dupina fascinovaly již od okamžiku, kdy zhlédl její první film – a široká ústa s půvabně vykrojenými rty. Křiklavě rudá, ale elegantní rtěnka, úsměv bez jakýchkoli zábran. Nic vyumělkovaného, přirozená, velkolepá.

Byl to ten úsměv, který znal z jejích filmů, úsměv stejně proslulý jako její koketně nevrlý, nahněvaný výraz tváře.

„Já – paní Bandolová, je mi velkým potěšením, chci říct: jsem moc rád, že vás poznávám, je to neuvěřitelné.“

Teď to z něj vypadlo. Naprosto spontánně, ale nijak mu to nevadilo a nestyděl se za to. Seděl tu naproti Sophii Bandolové! Cítil se jako její fanoušek, který přišel požádat o autogram.

„Co zamýšlíte podniknout, pane komisaři? Teď, když ten mrtvý zmizel. Jak ho chcete najít? Nemůžete se přece jen tak smířit s tím, že jste přišel o mrtvolu. Jeví se mi to jako dost zapeklitá situace.“

„Co vám mohu nabídnout?“ Jacqueline, jedna ze tří sester provozujících restauraci La Coquille, se náhle vynořila u jejich stolku.

„Já už jsem si objednala,“ poznamenala Sophie Bandolová směrem k Dupinovi tónem tak důvěrným, jako by u stolku seděla se starým přítelem. „Mám totiž hlad jako vlk, víte. A co si dáte vy, pane komisaři?“

„Já – k jídlu nic, děkuji.“ Dupin krátce přemýšlel, kolik petit cafés lze ještě považovat za žádné kafe, a došel k tristnímu závěru. „Přineste mi prosím čaj.“ Uvědomil si, že to zní dost uboze, a taky, že čaj mu nepomůže, ať je jakkoli černý. „A...,“ pospíšil si dodat směrem k Jacqueline, která se již obracela k odchodu s udiveně pozdviženým obočím a iritovaným výrazem ve tváři, „... taky sklenku Anjou.“ Jedno z jeho oblíbených bílých vín.

„Aspoň to,“ poznamenala napůl usmířená Jacqueline a odkráčela.

„Tady u nás se stalo něco strašného,“ zašeptala Sophie Bandolová silně vyděšeným hlasem. Ale hned nato zalil její tvář vzletný úsměv. „Já si dala šampaňské a u toho zůstanu, pokud proti tomu nic nemáte.“ V ruce držela prázdnou skleničku.

„Co jste viděla, paní Bandolová? Popište mi to prosím ještě jednou, co nejpodrobněji. Se všemi detaily, na které si vzpomenete.“

„Zizou začal náhle štěkat jako pominutý,“ herečka při těch slovech nahlédla pod stůl, kde – těsně u jejích nohou – klidně ležel středně velký, přátelsky vyhlížející hnědobílý pes. Dupin se ve psech příliš nevyznal, ale tuhle rasu znal, typicky rozježený foxteriér. Když zaslechl své jméno, zvedl na okamžik hlavu, ale hned ji zase pokojně složil na své přední tlapy.