Mark Greaney

ŠEDÝ MUŽ

Šedý muž 1

KALIBR

THE GRAY MAN

Copyright © 2009 by Mark Strode Greaney.

Translation © Ivan Ryčovský, 2021

ISBN 978-80-242-7483-6

Památce Edwarda F. Greaneyho mladšího

a Kathleen Cleghorn Greaneyové.

Mami a tati, oba mi chybíte.

Prolog

Záblesk na ranní obloze upoutal pozornost řidiče landroveru. Byl zbrocený krví, a přestože mu oči před přímým sluncem chránily brýle Oakleys s polarizovanými skly, mžoural skrz lesknoucí se čelní sklo a zoufale se snažil rozpoznat typ hořícího stroje. Ten se nyní v přemetech řítil k zemi a za sebou nechával pruh černého kouře připomínající ohon komety.

Byl to vrtulník, velký armádní Boeing Chinook, a i když pro lidi na palubě to musela být děsivá situace, muž v landroveru polohlasně vydechl úlevou. Měl ho odtud vyzvednout ruský Kamov KA-32T s posádkou polských žoldnéřů, jenž měl přiletět zpoza tureckých hranic. Padajícího chinooka mu sice bylo líto, ale bylo to lepší, než kdyby se zřítil kamov.

Díval se, jak vrtulník v přemetech nekontrolovatelně padá a poskvrňuje blankytnou oblohu hořícím palivem.

Odbočil s landroverem ostře doprava a řítil se východním směrem. Zakrvácený řidič se chtěl dostat co nejrychleji co nejdál odtud. Bylo mu to líto, ale věděl, že pro Američany na palubě chinooku nemůže nic udělat.

Navíc měl své vlastní problémy. Už pět hodin uháněl pláněmi západního Iráku, prchal po špinavé práci, kterou za sebou zanechal, a do překročení hranic mu zbývalo necelých dvacet minut. Sestřelený vrtulník znamenal, že se toto místo bude za pár okamžiků hemžit ozbrojenými bojovníky, kteří začnou hanobit těla, střílet do vzduchu z útočných pušek a skákat dokola jako pomatení.

Takovou společnost ochotně oželel: ještě by mohli svou pozornost věnovat jemu.

Chinook se zřítil vlevo od něj a zmizel za hnědým hřebenem v dálce.

Řidič upřel oči na silnici před sebou. Tohle se mě netýká, říkal si. Nebyl vycvičen k vyhledávání a záchraně obětí, neuměl poskytnout první pomoc, a už vůbec ho nikdo nenaučil vyjednávat o propuštění rukojmích.

Vycvičili ho k zabíjení. Tam za hranicí v Sýrii zabíjel a teď bylo načase vyklidit zónu smrti.

Zatímco landrover uháněl kouřem a prachem rychlostí přes sto kilometrů za hodinu, řidič vedl debatu sám se sebou. Jeho vnitřní já by se nejraději otočilo, pospíchalo na místo havárie a pátralo po přeživších. Jeho rozumné já bylo pragmatičtější.

„Nezastavuj, Gentry, hlavně nezastavuj. Ty lidi jsou v prdeli a ty s tím nic nenaděláš.“

To, co Gentry říkal, bylo logické, ale vnitřní hlas tím neumlčel.

JEDNA

První ozbrojenci, kteří dorazili na místo havárie, nebyli z al-Káidy a neměli se sestřelením vrtulníku nic společného. Šlo o čtyři místní mládence se starými kalašnikovy s dřevěnou pažbou, kteří po ránu netečně střežili silnici sto metrů od místa, kde stroj dopadl na městskou dlažbu. Procpali se bobtnajícím šikem diváků, obchodníků a dětí ulice, kteří bleskurychle hledali nějaký úkryt, když se mezi ně zřítila helikoptéra, i taxikářů, kteří strhli auta na chodník, aby se americkému stroji vyhnuli. Čtveřice ozbrojených mladíků se k místu neštěstí blížila ostražitě, ale bez jakékoliv taktické zkušenosti. Stačilo, aby ze zuřících plamenů vyšlo hlasité prásknutí, jediný výstřel z ruční zbraně pekoucí se v žáru, a všichni naskákali do úkrytů. Po chvilce váhání znovu vystrčili hlavy, namířili na cíl a vyprázdnili zásobníky štěkajících, poskakujících samopalů do pokrouceného kovu stroje.

Muže ve zčernalé americké uniformě plazícího se z trosek dostihly dvě dlouhé dávky z jejich zbraní. Voják se přestal zmítat, sotva jej do zad zasáhly první střely.

Povzbuzení adrenalinem a skutečností, že před davem ječících civilistů zabili člověka, opustili mladíci úkryty a plížili se blíž k troskám.

Znovu nabili samopaly a namířili hlavně na hořící těla posádky v kokpitu. Než však mohli zahájit palbu, vyřítila se za nimi tři vozidla: pickupy plné ozbrojených zahraničních Arabů.

Al-Káida.

Maskovaní muži se na ulici rozestoupili kolem trosek a místní ozbrojenci moudře couvli od vrtulníku, stáhli se zpět spolu s civilisty a skandovaně vzdávali Bohu chválu.

Ze zadní části chinooku vypadly na zem mrtvoly dalších dvou vojáků – a právě tento moment zachytil na prvních záběrech tříčlenný štáb televize al-Džazíra, který vyskákal z nákladního vozu číslo tři.

O půl druhého kilometru dál sjel Gentry ze silnice, odbočil do vyschlého koryta a zamířil s landroverem co nejhlouběji do vysokého hnědého porostu říčních travin. Vylezl z auta, oběhl vůz ke dveřím zavazadlového prostoru, hodil si na záda batoh a vytáhl dlouhé pouzdro barvy velbloudí srsti.

Teprve cestou od vozidla si uvědomil, že má volně splývající místní oděv celý od krve. Nebylo na tom nic divného, přestože nešlo o jeho krev.

Věděl, čí krev to je.

Půl minuty nato překročil nízký hřeben vedle koryta potoka a co nejrychleji se plazil vpřed. Svá zavazadla tlačil před sebou. Když měl pocit, že je uprostřed písku a rákosí dostatečně schovaný, vytáhl z batohu dalekohled, přiložil si ho k očím a soustředil se na oblak černého kouře stoupajícího v dálce.

Napjaté svaly na čelistech mu ztuhly.

Chinook dopadl na ulici ve městě Al-Baadž a trosky už obklopil dav. Dalekohled nebyl dostatečně silný, aby umožnil vidět všechny detaily, a tak se Gentry převalil na bok a rozepnul pouzdro velbloudí barvy.

Uvnitř se nacházela puška Barrett M107, velkorážní zbraň schopná vystřelovat projektily velké jako půlka pivní láhve: těžké střely dosahovaly úsťové rychlosti okolo osmi set metrů za sekundu.

Gentry zbraň nenabil, pouze ji zacílil na místo havárie a použil výkonnou optiku namontovanou na pažbě. Přes dalekohled se šestnáctinásobným zvětšením viděl oheň, pickupy, neozbrojené civilisty i ozbrojené bojovníky.

Někteří měli odhalené tváře. To byli místní kriminálníci.

Jiní si obličej zakrývali černou maskou nebo si jej ovinuli kefíjou. Ti patřili k al-Káidě. Hajzlové, co sem z ciziny přišli zabíjet Američany a jejich spolupracovníky a těžit z toho, že se celý region propadl do nestability.

Ve vzduchu se zaleskl kov, vylétl vzhůru a zase dopadl. Čepel meče zasáhla postavu na zemi. Ani přes silný ostřelovačský dalekohled nedokázal Gentry poznat, zda byl ležící muž ve chvíli, kdy jej zasáhlo ostří, už mrtvý, nebo jestli ještě žil.

Znovu zatnul zuby. Gentry nebyl americký voják, ani teď, ani nikdy předtím. Ale byl Američan. A přestože ho k americké armádě nepoutala žádná povinnost ani pouto, viděl za dlouhá léta příliš mnoho televizních záběrů zachycujících krveprolití podobná tomu, jaké se před ním právě odehrávalo. A to ho zároveň znechutilo i rozzuřilo až na samu hranici jeho značného sebeovládání.

Dav obklopující vrtulník se začal vlnit jako jeden muž. Gentrymu chvíli trvalo, než ve spalujícím žáru stoupajícím z vyprahlého úseku země mezi jeho pozorovatelnou a místem havárie pochopil, co se děje; ale brzy rozpoznal, že řezníci shromáždění kolem sestřeleného vrtulníku dali průchod své škodolibé radosti.

Ti parchanti tančili na mrtvých tělech.

Gentry stáhl prst z lučíku obrovského barretta a bříškem přejel po hladké spoušti. Laserový zaměřovač mu prozradil vzdálenost a hlouček plátěných stanů vzdouvajících se mezi ním a tančící skupinou mu poskytl představu o směru a síle větru.

Ale takovou chybu, aby vystřelil, by neudělal. Kdyby nabil pušku a stiskl spoušť, pár těch hovad by jistě dostal, ovšem zpráva o přítomnosti ostřelovače by se v okamžiku roznesla po širém okolí. Šel by po něm každý sotva odrostlý kluk, co vlastnil zbraň a mobilní telefon, a on by se nedostal ani na deset kilometrů k místu, odkud ho měli vyzvednout. Akce na Gentryho evakuaci by byla odvolána a musel by se ze zóny smrti dostat na vlastní pěst.

Ne, řekl si. Malá pomsta by byla na místě, ale rozpoutala by daleko větší peklo, než na jaké se cítil.

Gentry nebyl hazardér. Byl to soukromý zabiják, nájemný střelec, smluvní profesionál. Dokázal by zlikvidovat půl tuctu těch hňupů rychleji, než by si zašněroval boty, ale věděl, že by se mu to nevyplatilo.

Vyplivl směs slin a písku na zem před sebe a otočil se, aby uklidil obrovský barrett zpět do pouzdra.

Štáb televize al-Džazíra propašovali před týdnem přes hranice ze Sýrie s jediným cílem: zaznamenat vítězství al-Káidy v severním Iráku. Kameraman, zvukař a reportér i producent v jedné osobě byli eskortováni po trase používané al-Káidou, spali v jejích bezpečných domech spolu se členy teroristických buněk a teď natočili odpálení rakety, její střet s chinookem i následnou ohnivou kouli na obloze.

Nyní štáb zachytil rituální stětí mrtvého amerického vojáka. Muže středního věku s ručně psanou jmenovkou s textem „Phillips – Národní garda – Mississippi“ připevněnou na neprůstřelné vestě. Ani jeden člen štábu neuměl anglicky, ale všichni se shodli na tom, že právě natočili likvidaci elitního komanda CIA.

Obvyklé díkůvzdání na Alláhovu adresu začalo tancem bojovníků a střelbou do vzduchu. Přestože buňka al-Káidy čítala jen šestnáct mužů, k doutnajícímu kovovému torzu ležícímu uprostřed ulice se teď nahrnulo přes třicet ozbrojenců. Kameraman namířil objektiv na muchtara, místního předáka tančícího mezi jásajícími. Dokonale ho zabral na pozadí trosek a jeho vlající bílá dišdaša skvěle kontrastovala s černým dýmem, jenž se za ním valil k nebi. Muchtar skákal nad bezhlavým Američanem po jedné noze a ve zdvižené pravici držel zkrvavenou šavli, kterou máchal nad hlavou.

Byly to záběry k nezaplacení. Kameraman se usmíval a ze všech sil se snažil chovat jako profesionál – dával si pozor, aby se nenechal strhnout rytmem a tancem na oslavu Alláhovy velikosti, o níž teď vydával svědectví prostřednictvím své kamery.

„Alláhu akbar! – Bůh je veliký!“ zvolal muchtar spolu s ostatními. Euforicky poskakoval stejně jako maskovaní cizinci, a když shlížel na ohořelé a zkrvavené tělo Američana na dlažbě, jeho husté vousy se rozestoupily a odhalily zuby vyceněné v úsměvu.

Také štáb al-Džazíry křičel v extázi. A kameraman to pevnou rukou vše natáčel.

Byl to profesionál: svého protagonistu měl neustále uprostřed záběru a kamera se mu v ruce ani nezachvěla.

Až do chvíle, kdy muchtarovi spadla hlava k rameni, pukla jako hrozen hozený do lisu a šlachy, krev i kosti se prudce rozstříkly na všechny strany.

Teprve teď sebou kamera trhla.

Gentry se zkrátka nedokázal ovládnout.

Vystřeloval náboj za nábojem do davu ozbrojenců a celou dobu nahlas proklínal vlastní nedisciplinovanost, protože dobře věděl, že právě hází do koše svůj časový plán i celou operaci. Ne že by své kletby slyšel. Dokonce i s ucpávkami uší byla střelba z barretta ohlušující a on nepřestával pálit obrovské projektily na cíl, jeden po druhém. Tvář a paže mu bičoval písek a smetí, které ze země okolo něj zvedaly plyny unikající z nástavce na konci hlavně.

Když si dal pauzu, aby do pušky zacvakl druhý těžký zásobník, vyhodnotil situaci. Z pohledu profíka to byla ta největší hloupost, jakou mohl udělat: v podstatě nahlas upozornil povstalce v širokém okolí, že mají ve svém středu smrtelného nepřítele.

Na druhou stranu cítil, že dělá po čertech dobrou věc. Nadlehčil pažbu velké pušky – v rameni, o nějž ji opíral, už mu od zpětného rázu začalo píchat –, pak se znovu soustředil na místo dopadu vrtulníku a pokračoval ve spravedlivé odplatě. Střela zasáhla maskovaného ozbrojence doprostřed trupu a Gentry přes silný dalekohled sledoval, jak vzduchem létají kusy těla.

Byla to prostě jen a jen pomsta. Gentry věděl, že to, co dělá, nebude mít žádný efekt, kromě toho, že pár zkurvysynů změní své skupenství z pevného na kapalné. Jeho tělo automaticky dál střílelo na vrahy, kteří se mezitím rozprchli, ale mysl se už obávala nejbližší budoucnosti. Nemělo cenu pokoušet se dostat k dohodnutému místu přistání. Další vrtulník v oblasti by byl příliš snadným terčem, který by si rozzuření přeživší členové al-Káidy nenechali ujít. Ne, rozhodl se Gentry, zahrabe se do země: najde nějaký odvodňovací kanál nebo malé vádí, zavrtá se do hlíny a kamenné drti, vydrží ležet celý den v horku a nebude věnovat pozornost hladu, kousajícímu hmyzu ani potřebě vymočit se.

Bude to krušné.

Přesto si ve chvíli, kdy do kouřící pušky nasazoval třetí a poslední zásobník, říkal, že jeho špatné rozhodnutí mělo aspoň nějakou výhodu. Půltucet mrtvých sráčů se koneckonců počítá.

DVA

Čtyři minuty poté, co ostřelovač vypálil poslední dávku, vykoukl jeden z přeživších členů al-Káidy opatrně z vrat pneuservisu, kde se ukrýval. Šestatřicetiletý Jemenec si byl s každou vteřinou jistější, že mu hlava zůstala na krku, a tak se po chvíli vynořil na ulici. Brzy ho následovali další; zastavil se na místě masakru v hloučku krajanů. Napočítal sedm mrtvých: vycházel při tom z počtu zkroucených dolních končetin válejících se v krvavé kaši, který vydělil dvěma – hlav nebo trupů umožňujících identifikaci tu mnoho nezbylo.

Pět mrtvých byli jeho spolubojovníci z al-Káidy, včetně velitele buňky a jeho přímého zástupce. Zbylí dva byli místní.

Po jeho levici dál doutnal chinook. Vydal se k němu a míjel přitom muže, co se schovávali za auty a popelnicemi; jejich oči byly rozšířené hrůzou. Jeden z místních samým strachem ztratil kontrolu nad svými útrobami a teď se ve vlastních výkalech svíjel na chodníku jako šílenec.

„Vstávej, blázne!“ zvolal maskovaný Jemenec, kopl ležícího do boku a pokračoval k vrtulníku. Jeho čtyři druhové postávali za jedním z pickupů spolu s televizním štábem al-Džazíry. Kameraman kouřil a ruka se mu třásla jako v pokročilém stadiu Parkinsonovy nemoci. Kameru měl zavěšenou přes rameno.

„Všichni živí nasedat! Toho snajpra najdeme.“ Rozhlédl se po rozlehlých pláních, vyprahlých pahorcích a silnicích směřujících na jih. Nad vyvýšeninou vzdálenou asi kilometr a půl se vznášel oblak prachu.

„Tamhle!“ ukázal jemenský džihádista.

„To jako… pojedeme až tam?“ zeptal se zvukař al-Džazíry.

„Inšalláh – když dá Bůh.“

V tu chvíli zavolal na příslušníky al-Káidy místní chlapec, aby se šli na něco podívat. Předtím se ukrýval v přístřešku čajovny, necelých patnáct metrů od pokřiveného nosu helikoptéry. Jemenec a dva z jeho mužů překročili zkrvavené tělo držící pohromadě jen díky roztrhané černé tunice. Tohle býval Jordánec, jejich vůdce. Od místa, kde zůstal ležet, se až ke stěně a oknu čajovny táhly krvavé cákance a celý přístřešek byl přebarvený do tmavočerveného odstínu.

„Co se děje, chlapče?“ zvolal rozčileně Jemenec.

Hoch se zajíkal a nemohl popadnout dech. „Něco jsem našel!“

Jemenec a oba muži následovali chlapce do malého bistra, prošli kalužemi krve, nakoukli za převržený stůl a za pult. Na zemi, zády ke zdi, tam seděl mladý americký voják. Otevřené oči rychle mrkaly. V náručí svíral dalšího nevěřícího. Tento druhý muž byl černý a vypadalo to, že je buď v bezvědomí, nebo mrtvý. Zbraně nebylo nikde vidět.

Jemenec se usmál a poplácal chlapce po rameni. Pak se otočil a křikl na ty venku: „Přijeďte sem s náklaďákem!“

Deset minut nato se tři pickupy al-Káidy na křižovatce rozdělily. Devět mužů ve dvou automobilech zamířilo na jih. Mobilními telefony sháněli místní lidi, aby jim pomohli pátrat v okolní krajině po osamělém ostřelovači. Jemenec a další dva členové al-Káidy zatím odváželi oba zraněné americké zajatce k bezpečnému domu v nedaleké Hatře. Tam jemenský islamista svolá své vedení a poradí se, jak nejlépe novou kořist využít.

Jemenec seděl za volantem, sedadlo spolujezdce zabral mladý Syřan a terorista z Egypta hlídal vzadu na korbě vojáka na pokraji katatonického stavu i jeho umírajícího kamaráda.

Dvacetiletý Ricky Bayliss se začínal zotavovat z šoku způsobeného havárií. Poznal to podle toho, že tupé záškuby ve zlomené holenní kosti přešly do palčivých návalů bolesti. Když se podíval na nohu, viděl jen potrhané a ožehnuté kalhoty polní uniformy a vysokou botu trčící v nepatřičném úhlu doprava. Za botou ležel druhý voják. Bayliss černocha neznal, ale podle jmenovky ho identifikoval jako vojína Clevelanda. Cleveland byl v bezvědomí. Bayliss by ho byl považoval za mrtvého, kdyby se mu pod neprůstřelnou vestou nezvedal hrudník. Ricky, poháněný instinkty a adrenalinem, ho vytáhl z vraku a odplazil se s ním do čajovny kousek od místa havárie, kde jej o minutu později objevily vykulené irácké děti.

Chvíli myslel na kamarády, kteří zemřeli na palubě chinooku, a pocítil smutek, ale brzy převážil nevěřícný údiv. A smutek se rychle vytratil, když vzhlédl k muži, který seděl nad ním na korbě. Rickyho mrtví druhové si mohli gratulovat. To on měl smůlu. Jemu a Clevelandovi, pokud se tedy ještě někdy probere, useknou před televizními kamerami hlavy.

Terorista shlédl na Baylisse a přiložil mladíkovi podrážku tenisky k roztříštěné noze. Pak zvolna přitlačil, s divokým úsměvem, který odhalil zuby olámané jako tesáky.

Ricky vykřikl.

Náklaďák uháněl po silnici, těsně před Al-Baadžem zdolal stoupání, aby na okraji města vzápětí prudce zpomalil u zátarasu – šlo o běžné opatření zavedené místními povstalci. Nízko nad prašnou dlažbou visel těžký řetěz natažený napříč mezi dvěma sloupy. V dohledu se nacházeli dva příslušníci ozbrojených milic. Jeden se líně rozvaloval na plastové židli a zakloněnou hlavu měl opřenou o zeď, jež obklopovala hřiště místní školy. Druhý stál vedle něj, u konce řetězu. Na zádech mu hlavní dolů visel kalašnikov, v rukou držel talíř s hummusem a pitou. Kousky jídla mu ulpívaly ve vousech. Na chodníku na druhé straně zátarasu popoháněl starý pastýř ubohé stádečko koz.

Bojovníka al-Káidy tak mizerná bojová morálka povstalců v severozápadním Iráku rozčílila. Tihle dva líní chlapi mají zajišťovat kontrolní stanoviště? Pokud jsou sunnité tak hloupí, můžou rovnou předat kontrolu nad oblastí Kurdům a Jezídům.

Jemenec zpomalil, stáhl okénko a zakřičel na stojícího Iráčana: „Otevři ten zátaras, blbče! Na jihu řádí ostřelovač!“

Milicionář odložil oběd a odhodlaně vykročil k pickupu uprostřed silnice. Přiložil si ruku k uchu, jako by neslyšel, co Jemenec volá.

„Pusť nás dál, nebo…“

Vzápětí se jemenský řidič odvrátil od povstalce blížícího se k jeho náklaďáku a zadíval se na muže, který seděl u zdi. Viděl, jak mu poklesla hlava na stranu a už mu tak zůstala. O chvíli později jeho tělo přepadlo dopředu a zhroutilo se ze židle na zem. Příslušník místní milice byl zjevně mrtvý, v oblasti dolního krčního obratle měl přerušenou páteř.

Také ozbrojenec vzadu na náklaďáku si toho všiml. Prudce se vztyčil na korbě, a i když nechápal, co se děje, cítil nebezpečí. Stejně jako jeho nový velitel na sedadle řidiče se i on ohlédl po místním povstalci uprostřed silnice.

Vousatý milicionář se stále blížil k náklaďáku. Pak zvedl pravou ruku. Z rukávu jeho splývavého oděvu se vynořila černá pistole.

Dva výstřely následující bez sebemenšího zaváhání rychle po sobě srazily Egypťana na korbu nákladního vozu.

Ricky Bayliss ležel na zádech a hleděl vzhůru do spalujícího poledního slunce. Cítil, jak vozidlo nejprve zpomalilo a pak zastavilo, slyšel volání řidiče i neuvěřitelně rychlou kadenci střelby a sledoval, jak se maskovaný muž stojící nad ním zhroutil mrtvý.

Někde blízko zaslechl další salvu z pistole, zvuk tříštícího se skla, krátký výkřik v arabštině – a pak se všude rozhostil klid.

Zmítal se a křičel ve zběsilé snaze svalit ze sebe zakrvácené tělo. Jeho úsilí skončilo tím, že mrtvého teroristu kdosi zvedl z korby a shodil jej na vozovku. Vousatý muž v šedivé dišdaše popadl Rickyho za kevlarovou vestu a zvedl ho do sedu.

Proti palčivému slunci viděl Bayliss cizincovu tvář rozmazaně.

„Můžeš chodit?“

Ricky si myslel, že má následkem šoku halucinace. Neznámý muž mluvil anglicky s americkým přízvukem. Teď už křičel, když opakoval svou otázku: „Hej, chlapče! Vnímáš mě? Můžeš chodit?“

„Já… mám zlomenou nohu a tady ten je těžce zraněný,“ odpověděl Bayliss váhavě směrem k přeludu.

Neznámý mu ohledal zraněnou nohu a přispěchal s diagnózou: „Fraktura holenní a lýtkové kosti. To přežiješ.“ Pak přiložil ruku na krk muže ležícího v bezvědomí, a tentokrát byla prognóza neradostná. „Bez šance.“

Rychle se rozhlédl kolem sebe. Mladý voják z Mississippi přesto ani teď nezahlédl jeho tvář.

„Nech ho tady vzadu,“ nařídil neznámý. „Uděláme pro něj, co bude v našich silách, ale ty se teď přesuň na místo spolujezdce. A tohle si omotej kolem obličeje.“

Vousatý muž stáhl mrtvému teroristovi z krku kefíju a podal ji Baylissovi.

„Nemůžu na tu nohu stoupnout…“

„Zatni zuby. Musíme odtud. Jen co si vezmu věci. Dělej!“ Neznámý se otočil a odběhl do stinné uličky. Bayliss hodil kevlarovou helmu do kabiny, ovinul si látkou hlavu, slezl z korby a postavil se na zdravou nohu. Z pravé holeně mu do mozku vystřelila nesnesitelná bolest. Ulice se plnila civilisty všech věkových skupin: udržovali si odstup a přihlíželi, jako by sledovali nějakou zvlášť drsnou hru.

Bayliss doskákal ke dveřím spolujezdce, a když je otevřel, na ulici vypadl maskovaný Arab v dlouhé černé košili. Nad levým okem měl jediný otvor po střele. Druhý terorista ležel zhroucený přes volant. Ze rtů pokrytých krvavou pěnou mu vycházelo tiché hvízdání. V okamžiku, kdy Ricky zabouchl dveře, neznámý Američan otevřel ty na straně řidiče, vyvlekl raněného ven a nechal ho spadnout na dláždění. Znovu vytáhl pistoli a vpálil do muže ležícího uprostřed ulice jednu kulku, aniž mu věnoval pohled. Pak obrátil pozornost k pickupu a postupně do něj naházel hnědou brašnu s výstrojí, Kalašnikov AK-47 a pušku M4. Vlezl si za volant a náklaďák vyrazil vpřed přes spuštěný řetěz zátarasu.

Ricky mluvil tiše a jeho mozek se stále snažil pochopit, co se děje. „Musíme se vrátit. Třeba přežil ještě někdo další.“

„Ne. Jsi jediný.“

„Jak to víte?“

„Vím.“

Ricky zaváhal, než nadhodil: „Patříte k ostřelovačům, co sejmuli tu partu na místě havárie?“

„Možná.“

Téměř minutu jeli mlčky. Bayliss hleděl čelním sklem na hory a pak mu zrak sklouzl dolů na třesoucí se ruce. Po chvíli mladý voják obrátil pozornost k řidiči.

Neznámý okamžitě vyštěkl: „Neciv na mě!“

Bayliss poslechl a znovu se zahleděl na silnici před sebou. „Vy jste Američan?“ zeptal se.

„Jo.“

„Speciální jednotky?“

„Ne.“

„Námořnictvo? SEAL?“

„Nejsem.“

„Tak rozvědčík od mariňáků?“

„Ani omylem.“

„Už vím. Jste od CIA nebo něco na ten způsob.“

„Ne.“

Bayliss se na vousáče málem znovu podíval, ale zarazil se. „Tak kdo jste?“

„Náhodný kolemjdoucí.“

„Náhodný kolemjdoucí? Děláte si srandu?“

„Už žádné otázky.“

Ujeli celý kilometr, než se Ricky znovu zeptal: „Jaký je plán?“

„Žádný.“

„Vy nemáte plán? O co se teda snažíme? Kam jedeme?“

„Měl jsem plán, ale ty jsi v něm nefiguroval. Takže mě teď laskavě nebuzeruj za to, že se snažím improvizovat za pochodu.“

Bayliss na chvíli zmlkl a pak dodal: „Jasný. Plány se většinou strašně přeceňujou.“

Když po další minutě jízdy letmo pohlédl na tachometr, zjistil, že letí po špatné štěrkové cestě skoro stokilometrovou rychlostí.

„Nemáte v té kabele nějaké morfium?“ zeptal se vojín. „Ta noha mě hrozně bolí.“

„Nezlob se, chlapče, ale potřebuju tě naprosto při smyslech. Budeš muset řídit.“

„Řídit?“

„Až se dostaneme do kopců, zastavíme. Já vysednu a dál už pojedete sami dva.“

„A co vy? V Tal Afaru máme předsunutou operační základnu. Měli jsme tam namířeno, než nás sestřelili. Můžeme se tam upíchnout.“ Předsunutá operační základna byla jistě spartánská a od světa odříznutá, ale taky dobře zařízená na obranu proti útočníkům a po čertech bezpečnější než pickup na otevřené silnici.

„Ty snad. Já nemůžu.“

„Proč ne?“

„To je na dlouhý povídání. Žádné otázky, vojíne, už jsi zapomněl?“

„Čeho se bojíte, člověče? Hovno se stane a za tohle vám dají medaili.“

„Hovno se stane a hovno mi dají.“

Po několika minutách dorazili na úpatí pohoří Džabal Sindžár. Neznámý Američan zajel ke krajnici a zastavil v háji zaprášených datlových palem. Vylezl ven, vzal si pušku M4 i kabelu a pak pomohl vojákovi přesednout za volant. Bayliss sténal bolestí.

Pak neznámý zkontroloval vojáka na korbě.

„Mrtvý,“ konstatoval bez emocí. Spěšně mu svlékl taktickou vestu Interceptor i uniformu a nechal ho v kabině náklaďáku jen v hnědých boxerkách a tričku. Baylissovi se takové zacházení s mrtvým vůbec nelíbilo, ale nic neříkal. Tenhle chlap, tenhle… ať už to byl sakra kdokoli, přežil v této zemi plné banditů jen díky tomu, že se nechoval sentimentálně, ale účelně.

Neznámý složil svou výbavu na zem vedle kmene datlové palmy. „Na brzdu i plyn budeš muset šlapat levou nohou.“

„Hurá do útoku!“

„Tvoje předsunutá základna leží patnáct kiláků na sever. Měj kalašnikova na klíně a náhradní zásobníky po ruce. A pokud to bude možné, tak dodržuj pravidlo há en.“

„Co je to há en?“

„Hlavně nenápadně. Nejezdi rychle, snaž se na sebe neupozorňovat a ten hadr měj pořád na hubě.“

„Rozumím.“

„Kdyby ses nemohl vyhnout kontaktu, střílej na všechno, co se ti nebude líbit, rozumíš? Zkus se s tím smířit, chlapče. Nejbližší půlhodinu budeš muset být pěkná svině, abys přežil.“

„Ano, pane. A co vy?“

„Já už svině jsem.“

Vojín Ricky Bayliss mžikal v rytmu bolesti, která mu tepala v noze. Nedíval se na muže po své levici, ale dopředu. „Dík… ať jste kdokoli.“

„Nejlíp mi poděkuješ tím, že se kurva vrátíš domů a zapomeneš, jak vypadám.“

„Rozumím.“ Zavrtěl hlavou a pak zavrčel: „Náhodný kolemjdoucí.“

Bayliss vyjel z palmového háje a vrátil se zpět na silnici. Snažil se naposled zahlédnout neznámého ve zpětném zrcátku, ale vzduch vlnící se horkem a prach zvířený pneumatikami náklaďáku mu znemožnily výhled.

TŘI

Na londýnské ulici Bayswater Road stojí šestipodlažní kancelářská budova s výhledem na venkovsky působící anomálii v centru velkoměsta tvořenou Hyde Parkem a Kensingtonskými zahradami. Velké prostory v nejvyšším patře bílé stavby zabírají kanceláře agentury Cheltenham Security Services, soukromé firmy, která britským i jiným západoevropským korporacím působícím v zahraničí pronajímá členy VIP ochranky, zajišťuje ostrahu objektů a poskytuje strategické zpravodajské služby. CSS vymyslel, založil a její provoz řídí osmašedesátiletý Angličan, sir Donald Fitzroy.

Fitzroy strávil časné středeční dopoledne pilnou prací, ale teď se přiměl pustit všechny povinnosti z hlavy. Vyšetřil si chvilku, aby si pročistil myšlenky, a tlustými prsty bubnoval na desku starožitného psacího stolu. Na člověka, který zdvořile čekal venku u jeho sekretářky – šlo o naléhavou záležitost, která vyžadovala soustředěnou pozornost –, neměl čas, ale stěží mohl návštěvníka odmítnout. Fitzroyova momentální nechuť musela jít stranou.

Ten mladý muž zavolal před hodinou sekretářce sira Donalda s tím, že potřebuje mluvit s panem Fitzroyem v krajně naléhavé záležitosti. Takové hovory se v kanceláři CSS odehrávaly běžně. Jedna věc ale na telefonátu běžná nebyla, a to byl také důvod, proč Fitzroy nemohl naléhajícího mladíka dost dobře požádat, aby přišel někdy jindy: návštěvník byl zaměstnán u LaurentGroup, mamutího francouzského koncernu provozujícího v celé Evropě, Asii, Africe a Jižní Americe lodní, kamionové, inženýrské a přístavní služby pro ropný, plynárenský a těžařský průmysl. Koncern byl Fitzroyovým největším zákazníkem a už proto nehodlal toho muže poslat s omluvou pryč, i když měl na práci spoustu důležitějších věcí.

Fitzroyova agentura se starala o bezpečnost kanceláří koncernu LaurentGroup v Belgii, Nizozemsku a Velké Británii a objem nasmlouvaných služeb byl v porovnání s ostatními firemními zákazníky CSS obrovský. Sir Donald však věděl, že v celkové částce, kterou mamutí korporace každoročně vynakládá na vlastní ochranu, je to jen kapka v moři. V kruzích zabývajících se ostrahou velkých společností bylo dobře známo, že LaurentGroup řídí své vlastní bezpečnostní útvary decentralizovaným způsobem a že zhruba v osmdesáti zemích, v nichž vlastní nějaké nemovitosti, si na rutinní práci většinou najímá místní lidi. Což mohlo zahrnovat stejně tak neškodné aktivity, jako je prověřování sekretářek v kanceláři v Kuala Lumpuru, jako nekalé praktiky, například přeražení nohou vzpurného přístavního dělníka v Bombaji nebo rozehnání nepohodlné odborářské schůze v Gdaňsku.

A samozřejmě, vrcholoví manažeři v pařížském ústředí LaurentGroup čas od času vyžadovali, aby se nějaký problém vyřešil jednou provždy. Fitzroy věděl, že i na to mají k dispozici patřičné lidi.

Tohle bylo slabé místo většiny nadnárodních korporací, které působily v končinách světa, kde žilo víc kriminálníků než policistů a víc hladových lidí hledajících práci než lidí vzdělaných, odhodlaných věci měnit a reformovat. Je pravda, že většina takových firem používala metody, které se nikdy nedostaly na seznam bodů projednávaných správními radami ani netvořily zvláštní položku v roční závěrce. Ale taky je pravda, že LaurentGroup byla ve vztahu ke svým aktivům a zdrojům v zemích třetího světa proslulá metodami obzvlášť tvrdými.

Na cenu akcií to negativní vliv nemělo.

Donald Fitzroy vyhnal z hlavy starosti spojené s prací, jíž se dosud zabýval, stiskl tlačítko interkomu a požádal sekretářku, aby návštěvníka uvedla.

Ze všeho nejdřív věnoval pozornost obleku příchozího. V Londýně už to tak chodilo. Člověka oceníte podle toho, u koho šije. Tenhle pohledný mladý muž šil u Huntsmana, v krejčovství na Savile Row – to sir Donald Fitzroy poznal a o jeho hostovi mu to prozradilo hodně. Sir Donald šil u firmy Norton & Sons, elegantní, ale ne tolik oficiózní. Přesto dokázal styl mladého muže ocenit. Zběžným pohledem cvičeného oka odhadoval hosta na právníka s dobrým vzděláním, Američana, ovšem respektujícího zvyky a způsoby Spojeného království.

„Nic mi neříkejte, pane Lloyde. Nechte mě hádat,“ zvolal Fitzroy a s blahosklonným úsměvem přešel kancelář. „Vystudoval jste práva u nás. Mám podezření na King’s College. A už předtím jste nejspíš studoval doma ve Státech. Troufám si tipovat Yaleovu univerzitu, ale počkám si, až vás uslyším promluvit.“

Mladík se zazubil a podal mu pěstěnou ruku. Stisk měl pevný. „S King’s College máte pravdu, vážený pane, ale doma jsem studoval na Princetonu.“

Potřásli si rukama a Fitzroy nabídl hostovi posezení v přední části kanceláře. „Ano, teď to slyším. Princeton.“

Když Fitzroy usedl na židli na druhé straně konferenčního stolku, Lloyd pokračoval: „Působivé, sire Donalde. Předpokládám, že takhle dokonale jste se naučil číst lidi ve své dřívější profesi.“

Fitzroy zvedl husté bílé obočí a nalil jim oběma kávu ze stříbrného servisu na stole. „Vyšel o mně článek. V časopise Economist, před pár lety. Zřejmě jste zaznamenal pár pikantních informací o mém působení ve službách britské Koruny.“

Lloyd přikývl a usrkl kávu. „Přistižen při činu. Myslím vašich třicet let strávených u MI5. Z větší části v Ulsteru během sektářských nepokojů. A pak přechod do resortu ochrany firem. Jsem si jistý, že ten lichotivý článek bezpochyby pomohl vašemu byznysu.“

„Docela ano,“ přitakal Fitzroy s nacvičeným úsměvem.

„A také musím přiznat, že jsem určitě nikdy nepotkal opravdového rytíře.“

Teď už se Fitzroy nahlas rozesmál. „Moje bývalá manželka si z toho ve společnosti známých snad nikdy nepřestane dělat legraci. Ráda poukazuje na to, že se jedná o čestný, nikoli šlechtický titul, a protože určitě nejsem ani čestný, ani šlechetný, považuje to označení za mimořádně nevhodné.“ Fitzroy to řekl bez hořkosti, pouze s nádechem dobře míněné sebeironie.

Lloyd se zdvořile zasmál.

„Obvykle jednám s panem Stanleym z vaší londýnské pobočky. Jakou máte u LaurentGroup pozici, pane Lloyde?“

Lloyd položil hrnek na podšálek. „Odpusťte mi, prosím, že jsem tak naléhal na setkání s vámi. A také mi odpusťte, že bez obalu přejdu k věci.“

„To je v pořádku, mladý muži. Na rozdíl od mnoha Angličanů, zejména mé generace, obdivuji bystrost amerických podnikatelů. Ty nekonečné čaje se sušenkami poškodily britskou produktivitu, o tom není pochyb. Tak do toho a žádné servítky, jak se u vás říká,“ vyzval jej Fitzroy a usrkl kávu.

Mladý Američan se předklonil. „Má netrpělivost nepramení z toho, že jsem Američan, ale spíš z naprosto urgentních potřeb naší firmy.“

„Doufám, že vám dokážu pomoci.“

„Tím jsem si jist. Chci s vámi mluvit o události, k níž došlo před dvaceti hodinami v Hasace.“

Fitzroy naklonil objemnou hlavu k rameni a usmál se. „Teď jste mě dostal, chlapče. Musím přiznat, že mi to jméno nic neříká.“

„Je to ve východní Sýrii, pane Fitzroyi.“

Nacvičený úsměv sira Donalda Fitzroye pohasl. On sám nic neříkal. Pomalu odložil šálek na talířek a postavil obojí na stolek před sebe.

„Znovu se omlouvám za to, jak s celou věcí spěchám, ale čas nás nejen tlačí – čas už vypršel.“

„Poslouchám.“ Vřelý úsměv, jenž před deseti vteřinami zářil na Angličanově tváři, pohasl a byl ten tam.

„Včera večer kolem osmé hodiny místního času tam atentátník připravil o život doktora Isaaca Abubakera. Což, jak možná víte, byl nigerijský ministr energetiky.“

„Zajímavé.“ Fitzroyův přátelský tón ztratil na vřelosti. „Máte nějakou představu o tom, co dělal nigerijský ministr energetiky ve východní Sýrii? Jedinou energií, která se tam dá těžit, je horlivost džihádistů, kteří se tam shromažďují, aby pronikli do Iráku a přiživili tamní konflikt.“

Lloyd se usmál. „Pan doktor byl muslim radikálního smýšlení. Možná tu oblast navštívil, aby jejich věc hmotně podpořil. Nejsem tu od toho, abych toho člověka hájil. Jde mi o jeho vraha. Ten totiž přežil a uprchl do Iráku.“

„To je smůla.“

„Rozhodně ne jeho. Ten zabiják nebyl špatný. Vůbec nebyl špatný. Byl nejlepší. Má přezdívku Šedý muž.“

Fitzroy zkřížil nohy a opřel se na židli. „To je mýtus.“

„Žádný mýtus. Živý člověk. Je velice šikovný, ale i tak je to jen člověk z masa a kostí.“

„Proč jste sem přijel?“ Teď už byl Fitzroyův otcovsky dobrácký tón nadobro pryč.

„Jsem tady, protože je to váš člověk.“

„Můj co?“

„Váš člověk. Ošetřujete jeho smlouvy, dodáváte mu logistické potřeby, pomáháte mu s výzvědnými aktivitami, inkasujete peníze od plátců a přeposíláte mu honoráře na bankovní účty.“

„Kde jste na ty nesmysly přišel?“

„Sire Donalde, kdybych měl dost času, jednal bych s vámi s veškerou obřadností, kterou zasluhujete, mohli bychom šermovat slovy, já bych předstíral výpad, vy byste jej vykryl a oba bychom tu sváděli souboj, dokud by můj nebo váš kord nezasáhl cíl a nezasadil rozhodný úder. Naneštěstí jsem pod obrovským tlakem, který mě nutí upustit od obvyklých zdvořilostí.“ Znovu usrkl kávu a hořká chuť nápoje mu poněkud zkřivila ústa. „Vím, že vrahem byl člověk přezdívaný Šedý muž, a vím i to, že ho řídíte vy. Můžete se mě zeptat, odkud to vím, ale já bych vám musel lhát – a náš vzájemný vztah v několika příštích hodinách závisí na tom, zda spolu budeme schopni mluvit upřímně.“

„Pokračujte.“

„Jak už jsem řekl, Šedý muž uprchl do Iráku, ale zmeškal sraz s jednotkou, která jej měla evakuovat, protože se pošetile zapletl do přestřelky s mnohem početnějšími povstaleckými silami. Zabil nebo zranil deset mužů, možná i víc. Zachránil příslušníka americké národní gardy a tělo jeho kolegy. Teď je na útěku.“

„Jak víte, že atentát na doktora Abubakera spáchal právě Šedý muž?“

„Na světě není druhý člověk, který by mohl být vyslán na takovou misi, protože nikdo jiný na celém světě by ji nedokázal splnit.“

„A přesto se dopustil hloupé chyby, jak říkáte.“

„To jen znovu dokazuje, že mám pravdu. Šedý muž kdysi pracoval jako agent pro americkou vládu. Pak se něco zvrtlo, začala po něm jít CIA a on se začal před svými někdejšími zaměstnavateli skrývat. Přesto je stále přesvědčeným americkým vlastencem, i když se jeho vztahy s Langley zkalily. Nemohl jen tak přejít havárii vrtulníku a jedenáct mrtvých Američanů, aniž by se pokusil o odvetu.“

„To má být váš důkaz?“

Lloyd si uhladil záhyb na saku. „Už nějakou dobu je nám známo, že Šedý muž přijal zakázku na Abubakerovu likvidaci. Když pak dobrý doktor zahynul jako důsledek té nečisté hry, nemuseli jsme o totožnosti jeho vraha moc dlouho spekulovat.“

„Je mi líto, pane Lloyde. Jsem starý člověk, budete mi to muset naservírovat po lopatě. Co chcete v mé kanceláři?“

„Naše společnost je připravena nabídnout vám trojnásobný nárůst zakázek, pokud nám pomůžete Šedého muže zneškodnit. Aniž bychom zacházeli do zbytečných podrobností, prezident Nigérie nás žádá, abychom mu pomohli spravedlivě potrestat vraha jeho bratra.“

„Proč o to požádal zrovna vaši firmu?“

„To už bychom zabíhali do zbytečných podrobností.“

„Ujišťuji vás, že má-li tato diskuse pokračovat, bude to naprosto nezbytné.“

ČTYŘI

Lloyd zaváhal. Pak pomalu přikývl. „Dobrá. Jsou tu dva důvody. Za prvé, moje společnost provozuje silný a schopný bezpečnostní aparát a prezident si myslí, že máme k dispozici prostředky, jimiž bychom jeho situaci mohli vyřešit. V minulosti jsme pro Nigerijce párkrát odvedli drobnou práci, rozumíte.“ A s mávnutím ruky dodal: „Dobrý zákaznický servis.“

Fitzroy zvedl obočí, až se mu spojilo do jediné čárky.

„A za druhé, Julius Abubaker cítí, že na nás má určité páky. Co nevidět máme podepsat velkou smlouvu. Už mu ležela na stole, když váš člověk zabil prezidentova bratra. Za necelý týden opouští prezident úřad. Dal nám lhůtu, abychom do té doby smrt jeho příbuzného pomstili.“

„Co je to za smlouvu, kterou má schválit?“

„Taková, o jakou si nemůžeme dovolit přijít. Věděl jste, sire Donalde, že Nigérie produkuje nejen hodně ropy, ale také má nadbytek zemního plynu? Tento plyn přichází zcela nazmar, vybublává z jejich ropných vrtů a uniká do atmosféry v objemu třiceti miliard tun ročně. Naprosté plýtvání zdroji energie i penězi.“

„A LaurentGroup má o ten plyn zájem?“

„Samozřejmě že ne. Plyn jako přírodní surovina náleží poctivým obyvatelům Nigérie. Ale jen my máme k dispozici technologie, s jejichž pomocí dokážeme ty vrty utěsnit, dostat zkapalněný plyn potrubím do přístavu v Lagosu, přepravit ho do rafinérií našimi tankery, jež disponují dvojitým opláštěním trupu a řízenou teplotou, a zajistit pro nigerijské zákazníky jeho rafinaci. Výzkum a vývoj celého projektu nám trval čtyři roky a stál nás přes tři sta milionů dolarů. Postavili jsme tankery, dovybavili loděnice, abychom jich mohli postavit víc, vyjednali jsme pozemky pro plynovod.“

„To všechno bez smlouvy opravňující k vývozu produktu? Skoro to vypadá, že by LaurentGroup potřebovala vyměnit právníky,“ zavtipkoval Fitzroy.

Lloyd, sám právník LaurentGroup, se naježil. „Ale my jsme smlouvu s Abubakerem měli! Jenže jeho lidé v ní našli mezeru. Opravili jsme tu nešťastnou chybu a zbýval už jenom jeho jediný škrt pera na dokumentu, abychom uzavřeli dohodu a pustili se do práce. A pak váš člověk zabije jeho bratra.“

„Stále nevidím žádnou souvislost.“

„Souvislost je v tom, že prezident Abubaker je šmejd, pokud mi prominete ten výraz.“

Fitzroy si v popuzeném tónu mladého právníka všiml něčeho zvláštního.

„Myslím, že to mám. Za tu mezeru ve smlouvě mohlo vaše právní oddělení. A vaši šéfové vás teď poslali sem, abyste napravil, co jste pohnojil.“

Lloyd si sundal brýle s tenkými skly a zvolna si mnul kořen nosu.

„Nepatrné přehlédnutí, jaké by v žádné soudní síni civilizovaného světa nevyvolalo ani pětivteřinové pozdvižení.“

„Jenže vy máte co do činění s nejzkorumpovanějším režimem na světě.“

„Ve skutečnosti jsou až třetí nejzkorumpovanější, ale máte pravdu,“ konstatoval Lloyd. Usrkl kávu a na rty se mu vrátil úsměv. „Abubaker vyhrožuje, že zakázku přidělí našemu konkurentovi, firmě, která se o ni vůbec neucházela. Konkurenci by trvalo deset let, než by dosáhla naší současné úrovně infrastruktury a technického know-how, a Nigérie by mezitím přišla o miliardy dolarů zisku.“

„A LaurentGroup jakbysmet.“

„Je pravda, že nejsme nigerijské ministerstvo sociálních věcí. Pohání nás náš vlastní zájem. Jen jsem se zmínil, že projekt bude mít i vedlejší efekt pro chudé Nigerijce, a pokud nenajdu a nedostanu Šedého muže, budou to oni, kdo prohraje.“

„Pokud ti chudáci zůstávají chudáky navzdory miliardám, co každý rok plynou z ropného bohatství do nigerijského rozpočtu, nedovedu si představit, že by jejich úděl výrazně zlepšil nějaký plynovod.“

Lloyd pokrčil rameny. „Asi jsme trochu odbočili od tématu.“

„A co ten, co si vraždu objednal? Proč nejde prezident po něm? Pokud jsou vaše informace správné, byl Šedý muž pouze vykonavatelem.“

Lloyd se smutně usmál. „Jak dobře víte, objednavatel vraždy zahynul před několika měsíci při leteckém neštěstí. Šedý muž si mohl – a měl – ponechat peníze, které už dostal na účet, a na celou zakázku zapomenout. Ale váš vrah pokračoval ve své misi. Skoro jako by si myslel, že dělá něco ušlechtilého.“

„A co já? Pokud si myslíte, že jsem se podílel na koordinaci atentátu na Isaaca Abubakera, proč neodděláte i mě?“

„Víme, že objednavatel jednal přes prostředníka. Ten prostředník měl zase prostředníka, který si najal prostředníka, a ten vyjednával s vámi. Prezident Julius Abubaker takové nuance nerozlišuje. Chce hlavu bratrova vraha. To je celé.“

„Když říkáte, že chce hlavu… předpokládám, že to myslíte obrazně.“

„Kéž by, sire Donalde. Ne, prezident poslal za mnou do kanceláře člověka ze své osobní suity, aby zkontroloval, že dodržím slib. Ten člověk tvrdí, že má hlavu Šedého muže uložit do chladicího boxu a doručit ji svému šéfovi diplomatickou poštou. Zatracení barbaři!“ Poslední slova jako by si Lloyd říkal pro sebe.

„Neexistuje jiný způsob, jak prezidenta Abubakera uspokojit?“ zeptal se Fitzroy. Věděl, jak většinou fungují smlouvy s veřejným sektorem v zemích třetího světa.

Lloyd se zahleděl na stěnu. V očích však měl nepřítomný výraz; vypadaly starší než jeho tvář. „My ho uplácíme, pane Fitzroyi. Peníze, děvky, drogy, vily, jachty. Ten všivák nemá nikdy dost. Za tu smlouvu na lagoský plynovod jsme mu dali modré z nebe. A přesto jedná s konkurencí. To, že mu přineseme hlavu bratrova vraha, je jediná věc, kterou pro něj nemůže udělat nikdo jiný než my; je to jediná věc, kterou nás drží v šachu.“

„Když je Abubaker takový despota, proč se dobrovolně vzdává moci?“

Lloyd zamával rukou ve vzduchu, jako by odpověď byla zřejmá. „Je už tak bohatý, až to není hezké. Znásilnil svou zem. Teď je načase, aby si užíval plody svého úsilí.“

„A proto jste tady.“

„Jak prosté, pane Fitzroyi. Ještě jednou se omlouvám, že jsem k vám tak nezdvořile vnikl, ale jsem si jistý, že zakázky, které agentuře Cheltenham Security nabídneme, vám bohatě vynahradí ztrátu jednoho zabijáka, i když je velmi dobrý.“

„Pane Lloyde,“ začal Fitzroy, „muži, kterým dávám práci, vyznávají… velmi prosté zásady. Potrpí si na věrnost, důvěru a smysl pro čest. Často si ty pojmy vykládají špatně, ale přesto jim to pomáhá. Kdybych obětoval život člověka, svého nejlepšího člověka, jen abych získal jakési lukrativní zakázky, vůbec bych si tím neposloužil.“

„To není pravda. Ten váš zabiják je produkt jako každý jiný. Produkt s krátkou životností. Půl roku, rok, určitě ne víc než tři. Pak z něj bude mrtvola, nebo mrzák. Jako zdroj příjmů pro vás bude bezcenný. To, co vám nabízím, naopak naplní pokladnu vaší firmy po zbytek jejích dnů.“

„Neobětuji své muže kvůli obchodu.“

Krátká odmlka. „Rozumím. Budu mluvit s Paříží. Odměna by mohla být ještě sladší.“

„Já si na sladké nepotrpím.“

Lloyd se naklonil blíž. Z hlasu mu zaznívala skrytá hrozba. „Ale já umím lidem věci osladit. Váš zabiják prostě musí skončit. Naneštěstí nevládnu jen cukrem – zvládnu i bič.“

„Myslím, že byste si měl dávat větší pozor, chlapče. Nelíbí se mi, jakým směrem se tato debata ubírá.“

Oba muži na sebe několik vteřin hleděli.

„Vím, že jste vyslal tým, který má dnes večer Šedého muže evakuovat,“ řekl Lloyd. „Chci, abyste svým lidem nařídil s ním skoncovat. Postačí jediný telefonát a celá věc bude rychle a čistě vyřízena pomocí finanční pobídky.“

Fitzroy přimhouřil oči. „Kde jste to proboha slyšel?“

„Nejsem oprávněn prozrazovat své zpravodajské zdroje.“

„Blufujete. Nevíte nic.“

Lloyd se usmál. „Poskytnu vám rychlou ochutnávku toho, co vím, a vy posoudíte, jestli si jen vymýšlím. Mám podezření, že toho o vašem chlapci vím víc než vy sám. Skutečné jméno vašeho zabijáka zní Courtland Gentry, alias Court. Je mu třicet šest let, Američan. Jeho otec vedl školu jednotek SWAT poblíž Tallahassee na Floridě, kde Gentry vyrůstal. Chlapec denně trénoval s důstojníky taktického výcviku. Ještě mu nebylo šestnáct, a už cvičil SWAT v technikách boje zblízka. V osmnácti se v Miami dostal do špatné společnosti, chvíli pracoval pro kolumbijský gang a nakonec ho zatkli v Key West za zastřelení tří kubánských drogových dealerů ve Fort Lauderdale.

Nějaký hlavoun od CIA, který kdysi absolvoval výcvik na střelnici vedené Courtovým otcem, vytáhl mladého z vězení a přidělil ho k tajné divizi Ředitelství operací. Gentry se několik let účastnil tajných operací po celém světě, až do 11. září, kdy ho přeložili k divizi CIS pro speciální úkoly působící v rámci nepravidelné skupiny pro pacifikaci protivníka. Oficiální název zněl Zvláštní jednotka GS, krycím označením Golf Sierra. Těch několik málo lidí, kteří měli tušení o její existenci, ji láskyplně přejmenovalo na Gaunery a Sráče.“

„To jste si právě vymyslel.“

Lloyd si ho nevšímal a pokračoval. „Šlo o speciální taktický tým vzniklý ad hoc a složený z osob, kterým v naší branži říkáme ‚rychlost vysoká, odpor nízký‘. Nejlepší z nejlepších. Nic ve stylu Jamese Bonda. Kdepak, u těchhle chlapů se kladl daleko větší důraz na dýku než na plášť. Několik let to byla nejlepší jednotka CIA pro špinavou práci. Zabíjela ty, které jsme nedokázali pacifikovat, ty, u nichž jsme nepředpokládali, že od nich budeme schopni získat více užitečných informací, i ty, jejichž smrt by zasela hrůzu do srdcí a myslí ostatních teroristů.

A pak, před čtyřmi lety, se to pokazilo. Podle některých za to mohla politika; jiní jsou přesvědčeni, že Gentry zpackal operaci a přežil svou užitečnost. A další tvrdí, že začal zrazovat. Každopádně se ocitl na černé listině. Pak přišel pokyn: zastřelit na potkání. Šli po něm bývalí kolegové z divize pro zvláštní úkoly. Ale Gentry se jen tak nevypařil – zlikvidoval několik spolubojovníků z Golf Sierry, kteří se ho snažili dostat, a pak zmizel v podzemí, přešel do ilegality. Strávil nějaký čas v Peru, Bangladéši, Rusku, kdoví kde ještě. Do půl roku mu došly peníze. Vydal se na soukromou dráhu, pracoval pro vás a dělal to, co umí nejlíp. Kulky do hlavy, podříznutá hrdla. Ostřelovačské pušky a vystřelovací nože.“

Ozvalo se tiché zaklepání na dveře a do kanceláře nakoukla Fitzroyova sekretářka. „Omlouvám se, pane Fitzroyi, ale máte telefon.“ A zase za sebou zavřela.

Fitzroy vstal a Lloyd ho následoval. „Můžu počkat venku,“ nadhodil mladý Američan.

„To nebude zapotřebí. Naše jednání je u konce.“

„Bylo by velkou chybou poslat mě pryč. Je třeba, aby váš evakuační tým skoncoval s Šedým mužem. Jestli máte pocit, že ani moje bonusová nabídka není dostatečná, vyřídím pár telefonátů a uvidím, co mohu udělat. Co ale udělat nemohu, pane Fitzroyi, je vrátit se ke svým zaměstnavatelům, aniž by byla celá záležitost vyřešena.“

Fitzroy už toho slyšel dost. „Vaše firma se dopustila chyby v úsudku. Na rozdíl od pochybných afrických diktátorů já nejsem na prodej.“

Mladému Američanovi se zatvrdil pohled. „Pak mi nezbývá než se znovu omluvit.“ Potřásli si rukama, ale jejich chladné oči usvědčovaly přátelské gesto ze lži. Lloyd vykročil ke dveřím, ale pak odbočil doleva a přistoupil k zarámovanému článku z časopisu Economist visícímu na zdi. Titulek zněl: Z šéfa špionů magnátem v sektoru firemní bezpečnosti. Lloyd na článek ukázal a ohlédl se po starším Angličanovi.

„Skvělý článek. Obsahuje spoustu informací.“

Pak se zahleděl na snímek mladšího Fitzroye s manželkou a dospívajícím synem zavěšený vedle na stěně. „Váš syn má teď dvě dcerky, že? Bydlí tady v Londýně, má domek v Sussex Gardens, pokud si dobře vzpomínám, co psali v Economistu.“

„O tomhle tam nic nepsali.“

„Že ne?“ Lloyd pokrčil rameny. „Tak jsem to musel číst někde jinde. Mějte se krásně, pane Fitzroyi. Zůstaneme v kontaktu. Během hodiny očekávejte zásilku.“

Otočil se a zmizel za dveřmi.

Fitzroy zůstal ve své kanceláři chvíli o samotě.

Sira Donalda nebylo snadné vyděsit, ale teď pocítil neklamné mravenčení strachu.

PĚT

Do úsvitu zbývaly dvě hodiny, ale na opuštěném letišti bylo už teď nesnesitelné horko. Motory obrovského Lockheedu L-100 na konci ranveje běžely naprázdno a stroj měl zhasnutá světla, aby jej nebylo možné z dálky rozlišit, ale posádka seděla na svých místech a rukama užuž sahala po pákách akcelerátoru. Suchý prach a písek hnaný vrtulemi bodal do ošlehaných tváří a usazoval se ve vyprahlých hrdlech pětice mužů, kteří stáli na asfaltu pod spuštěnou rampou letadla. Všechny oči se upíraly k jihu, kamsi za boudu letištního terminálu a za drátěný plot, do nekonečné temnoty západního Iráku.

Přestože by se vzdálenost mezi jednotlivými muži dala měřit na pouhé desítky centimetrů, normální komunikace byla nemožná. Dokonce i naprázdno běžící motory Allison pohánějící čtyřlisté vrtule letadla naplňovaly vzduch nepřetržitým duněním, které rozechvívalo zem. Bez vysílaček krátkého dosahu Harris Falcon a mikrofonů připevněných na krku by se jejich slova ztratila tak jako krajina mimo dosah brýlí pro noční vidění.

Markham bubnoval prsty levé ruky na poloautomat Heckler & Koch, který měl zavěšený na hrudi, zatímco pravačkou stiskl tlačítko rádiové komunikace na své neprůstřelné vestě. „Má zpoždění.“

Perini žvýkal konec hadičky, jež mu visela přes rameno, a srkal zteplalou vodu z poloprázdného vaku v batohu. Větší část zase vyplivl před špičky svých bot na letištní dráhu pokrytou pískem. Na pravici se mu volně houpala brokovnice Mossberg. „Jak to, že se ten zkurvysyn nedokáže dostavit včas ani k vlastní evakuaci, když má být tak zatraceně dobrej?“