Angela Marsonsová

OTEVŘENÝ HROB

Případy Kim Stoneové

KNIŽNÍ KLUB

PLAY DEAD

Copyright © Angela Marsons 2016

Translation © Tatjana Jandourková, 2017

ISBN 978-80-242-8123-0

Tato kniha je věnována mé matce a otci – Gill a Frankovi Marsonsovým –, jejichž hrdost a podpora

mě stále inspirují.

Děkuji, že se mnou sdílíte tuto cestu a přispíváte k tomu, že je zábavná.

Mám vás ráda.

PROLOG

Old Hill – 1996

Věděla jsem, že je mrtvá, ještě než jsem se jí dotkla. A přesto jsem se jí dotkla.

Pokožka pod mým prstem, kterým jsem jí přejela po předloktí, byla studená. Prst se zastavil na mateřském znaménku pod loktem. Už nikdy se při jejím pohybu nezvětší. Už nikdy ho neuvidím jako dřív, když ke mně vztáhla paže a obklopila mě svým teplem.

Jemně jsem ji pohladila po tváři. Nereagovala, proto jsem přitlačila, ale její oči se dál upíraly do stropu.

„Neopouštěj mě,“ prosila jsem a přitom jsem zavrtěla hlavou, jako by můj nesouhlas mohl něco změnit.

Nedovedla jsem si bez ní svůj život představit. Tak dlouho jsme byly jen my dvě.

Abych měla jistotu, zadržela jsem dech a pozorovala její hruď, jestli se zvedne. Napočítala jsem do třiadvaceti, než jsem musela vydechnout. Hruď se nepohnula – ani jednou.

„Co kdybych dala vařit vodu, mami? Mohly bychom si zahrát naši nejmilejší hru. Všechno připravím,“ navrhla jsem s pláčem. „Mami, vzbuď se!“ vykřikla jsem a silně zatřásla její rukou. „Prosím, mami, nechci, abys umřela. Myslela jsem, že ano, ale nechci.“

Celé tělo se jí otřásalo, jak jsem do něj prudce strkala. Hlava na polštáři se zmítala a já si na okamžik pomyslela, že říká ne. Ale jakmile jsem přestala, ona taky. Kolébající se hlava se zastavila jako poslední.

Padla jsem na kolena a vzlykala do její dlaně s nadějí, že moje slzy mají kouzelnou moc. Snažila jsem se silou vůle přimět svaly, aby se pohnuly, toužila jsem, aby mi její ruka vyšla vstříc. Chtěla jsem cítit, jak mi její prsty pročesávají vlasy.

Uchopila jsem její bezvládnou ruku a položila si ji na hlavu. „No tak, mami, řekni to,“ prosila jsem a přitom jsem otáčela hlavou pod nehybnými prsty. „Řekni… řekni mi, že jsem tvoje nejlepší holčička na světě.“

KAPITOLA 1

Black Country – současnost

Kim se krčila v podřepu za plastovou popelnicí. Po patnácti minutách ve stejné pozici přestávala cítit stehna.

Promluvila do svého saka. „Stace, něco nového se soudním příkazem?“

„Zatím ne, šéfko,“ uslyšela ve sluchátku.

Kim nespokojeně zabručela. „Nehodlám čekat věčně, lidi.“ Koutkem oka uviděla, jak Bryant potřásl hlavou.

Tělo měl shrbené pod otevřenou kapotou vozu stojícího přímo proti cílovému objektu.

Měla by věřit Bryantovi a jeho hlasu rozumu. Jeho opatrná povaha přikazovala, aby všechno dělali podle předpisů, a Kim souhlasila. Do jisté míry. Ale všichni věděli, co se v tom domě děje. A to dnes musí skončit.

„Chcete, abych šel blíž, šéfko?“ ozval se jí Dawson do ucha nedočkavým tónem.

Už chtěla odmítavě odpovědět, když jí v uchu znovu zazněl jeho hlas.

„Šéfko, z druhého konce ulice se blíží muž, běloch.“ Krátká odmlka. „Sto sedmdesát centimetrů, černé kalhoty, šedé tričko.“

Kim ucouvla ještě víc. Byla o dva domy dál od cílové budovy, stísněná mezi popelnicí a keřem hortenzie, ale nemohla riskovat, že ji někdo uvidí. Právě teď měli na své straně prvek překvapení a nechtěla, aby se to změnilo.

„Identifikace, Keve?“ zeptala se do mikrofonu v saku. Je to někdo, koho znají?

„Negativní.“

Zavřela oči s přáním, aby ten člověk jen prošel kolem. Třetího muže v tom domě nepotřebují. Prozatím byly počty v jejich prospěch.

„Vešel dovnitř, šéfko,“ oznámil Bryant z druhé strany ulice. Zatraceně – to mohlo znamenat jen jedno. Byl to klient.

Kim uhodila na tlačítko mikrofonu. Kde je ten pitomý příkaz k domovní prohlídce?

„Stace?“

„Pořád nic, šéfko.“

Slyšela, jak se otevřely dveře cílového objektu a dva muži se pozdravili.

Ucítila mohutný příval krve v celém těle. Každý sval, na který si jen vzpomněla, zoufale toužil vystartovat k domovním dveřím, vpadnout dovnitř, nasadit přítomným pouta, seznámit je s jejich právy a teprve potom si dělat starosti s lejstry.

„Šéfko, dejte tomu ještě minutu,“ navrhl Bryant zpod kapoty. Jedině on přesně věděl, na co Kim myslí.

Kim stiskla na vysílačce tlačítko k aktivaci mikrofonu, ale nepromluvila, aby tak dala najevo, že Bryanta slyšela.

Kdyby vstoupila na pozemek bez oprávnění, případ by se pravděpodobně nikdy nedostal k soudu.

„Stace?“ zeptala se znovu.

„Nic, šéfko.“

Kim ve sluchátku rozpoznala v jejím hlase zoufalství a věděla, že jí Stacey chce dát příznivou odpověď stejně netrpělivě, jako ji ona chce slyšet.

„Dobře, lidi, přejdu k plánu B,“ ohlásila do mikrofonu.

„Co je plán B?“ zeptal se Dawson ve sluchátku. Ve skutečnosti neměla tušení.

„Prostě se přidejte,“ řekla a vstala.

Vyprostila se ze spárů hortenzie a podupáváním znovu oživila dolní končetiny. Přejela si rukama přes černé plátěné džínsy pro případ, že by se jí na oblečení zachytila šťáva z květů.

Cílevědomě přešla rázným krokem před dům a dál po chodníku, jako by se právě nevyplížila ze sousední zahrady. Cestou si zastrčila drát se sluchátkem do vlasů.

Ano, soudní příkaz k domovní prohlídce měli obdržet každou chvíli, ale ten příchozí muž byl nejspíš zákazník a to pomyšlení nemohla Kim strávit.

Postavila se trochu bokem, aby sluchátko bylo otočené k silnici. Zaklepala na dveře a nasadila úsměv. Bryant zasyčel do sluchátka, což bylo stále slyšitelné i přes vlasy.

„Šéfko, co to k čertu…?“

Zvedla prst k ústům, aby ho umlčela, protože zevnitř zaslechla kroky mířící přes halu.

Ashraf Nadir otevřel dveře.

Kim dál zachovávala neutrální výraz, jako by posledních šest týdnů nesledovali každý jeho pohyb.

Okamžitě se na ni zamračil.

„Dobrý den, možná byste mi mohl pomoci? Támhle se nám rozbilo auto,“ řekla a kývla k Bryantovi. „Manžel si myslí, že to je něco komplikovaného, ale podle mě to je jen baterie.“

Podíval se jí přes rameno a Kim zas přes jeho. Další dva muži spolu hovořili v kuchyni. Předávali si svazek bankovek.

Ashraf začal vrtět hlavou.

„Ne… lituju…“ Měl silný cizí přízvuk. Ashraf Nadir přijel z Iráku teprve před šesti měsíci.

„Nemáte startovací kabely, abychom to vyzkoušeli?“

Znovu zavrtěl hlavou. Ustoupil dovnitř a Kim uviděla, jak se před ní zavírají domovní dveře.

„Pane, jste si jistý…“ Dveře se dál zavíraly.

„Mám to, šéfko!“ vykřikla jí Stacey do sluchátka.

Kim strčila pravou nohu do mezery a plnou vahou se opřela do dveří. Ucítila závan vzduchu – a vedle ní se zjevil Bryant.

„Ashrafe Nadire, tady policie, máme povolení k domovní…“ Dveře pod jejím tlakem povolily. Otevřela je dokořán a uviděla

Ashrafa, jak utíká domem a přitom poráží další dva přítomné muže jako kuželky.

Rozeběhla se zadními dveřmi za ním ven.

Zahrada za domem byla hustě zarostlá neudržovanými keři. Napravo trčela z křoví stará pohovka opřená o rozbitý plot. Ashraf prchal stále dál přes zahradu. Kim za ním, přitom musela odhrnovat vysokou trávu, která se jí omotávala kolem kotníků.

Ashraf se na zlomek vteřiny zastavil a horečně se rozhlížel kolem sebe.

Pohled mu padl na zahradní kůlnu částečně schovanou pod divokým břečťanem.

Vyskočil na převrácený kbelík, zachytil se o kraj střechy a vyškrábal se nahoru. Kim se vrhla vpřed, ale minula jeho nohu o pár centimetrů.

„Sakra,“ zabručela a vydala se za ním v těsném závěsu.

Když vylezla na střechu kůlny, Ashraf právě seskakoval dolů na druhé straně.

Kim vnímala, že v závodě s ním prohrává, a Ashraf si to uvědomil také. Jak začal mizet z dohledu, na tenkých rtech se mu objevil úsměv.

Jeho vítězoslavný výraz Kim rozzuřil a ještě víc posílil její odhodlanost.

Na okamžik se zastavila, prozkoumala pohledem zahradu, do níž seskočil, a spatřila něco, co on ne.

Zahrada byla otevřená a upravená, s pěstěným trávníkem a vydlážděným patiem. Její pravá strana přiléhala k sousednímu pozemku.

Levou stranu uzavíral plot vysoký dva metry a zakončený ostrými hřebíky, aby ho nepřelézaly kočky. Ale před plotem stála dvě zvířata, která byla mnohem zajímavější.

Kim se na střeše kůlny posadila a spokojeně houpala nohama volně visícíma přes okraj. A čekala.

Dva němečtí ovčáci oběhli dům a Ashraf se prudce zastavil. Kim uslyšela ve sluchátku Bryantův hlas.

„Šéfko… kde jste?“

„Podívej se dozadu,“ odpověděla do mikrofonu.

„Ehm… šéfko, sedíte na kůlně.“

Bryantovy pozorovací schopnosti ji nikdy nepřestávaly udivovat.

Svědomím, že podezřelý číslo jedna nikam neuteče, se Kim hned v myšlenkách vrátila k důvodu této nedělní ranní akce.

„Máte ho?“ zeptala se.

„Ano,“ přisvědčil Bryant.

Kim si opřela ruce vedle stehen a sledovala, jak se černohnědí psi chránící své teritorium blíží k Ashrafovi.

Začal před zvířaty couvat, a zatímco jeho tělo zoufale toužilo utéct, mozek horečně hledal případné jiné cesty úniku.

„Potřebujete tam nějakou pomoc, šéfko?“ zapraskal jí v uchu Bryantův hlas.

„Ani ne, za minutku jsem zpátky.“

Ashraf ucouvl o další dva kroky a otočil se k ní. Lehce mu pokynula rukou.

Němečtí ovčáci postoupili dopředu také o dva kroky.

I když se pohybovali pomalu, jejich úmysly se jim odrážely v soustředěném pohledu a napětí krků.

Ashraf se ještě jednou podíval na psy, ale potom usoudil, že raději zkusí štěstí s Kim.

Otočil se a rozběhl se k ní. Ten náhlý pohyb rozpoutal potlačovanou agresivitu psů, kteří se štěkotem vyrazili za ním. Kim spustila pravou ruku a vytáhla Ashrafa do bezpečí.

Psi po něm skákali, zuřivě štěkali, ale o pár centimetrů minuli jeho paty.

I na jeho hubeném zápěstí mohla Kim cítit, jak se třese po celém těle.

Na čele se mu leskly kapičky potu, dýchal přerývaně a s námahou.

Kim sáhla levačkou do zadní kapsy a zaklapla mu pouta kolem pravého zápěstí dříve, než se stačil trochu vzpamatovat. Nehodlala se za ním znovu honit.

„Ashrafe Nadire, zatýkám vás pro podezření z únosu a nezákonného zadržování Negiba Hussaina. Nemusíte nic říkat. Ale může uškodit vaší obhajobě, jestli se při výslechu nezmíníte o něčem, na co se později budete odvolávat u soudu. Cokoli řeknete, může být použito jako důkaz.“

Otočila ho na střeše kůlny, takže byl teď čelem k cílovému objektu.

Dole už na ně čekala Bryantova impozantní stotřiaosmdesáticentimetrová postava se založenými pažemi a hlavou nakloněnou na stranu.

„Už jste tam hotová, šéfko?“

Dovedla Ashrafa blíž ke kraji. Hrozně ráda by ho strčila dolů, hlavou napřed, jenže předpisy o chování policistů neschvalovaly bezdůvodné násilí vůči zadrženým podezřelým.

Opřela mu ruku o rameno a přinutila ho posadit se.

„Byl seznámen se svými právy?“ zeptal se Bryant, zatímco zatčenému pomáhal slézt na zem.

Kim přikývla. Střecha zahradní kůlny nebyla to nejkurióznější místo, na němž kdy provedla zatčení, ale pravděpodobně by se umístila mezi prvními pěti.

Bryant vzal do ruky Ashrafova pouta a pobídl ho do kroku.

„Co mu zabránilo v útěku?“

„Dva němečtí ovčáci.“

Podíval se na ni úkosem. „Aha, no, já bych to tedy raději risknul s těmi psy.“

Kim ho ignorovala a jako první vešla zadními dveřmi do domu. Druhý cíl i klient už také byli v poutech a pod dohledem Dawsona a dvou uniformovaných policistů. Tázavě pohlédla na Dawsona.

„V obýváku, šéfko.“

Kim přikývla a vešla do dalších dveří na chodbě.

Stacey seděla na pohovce aspoň půldruhého metru od třináctiletého chlapce oblečeného jen v trenýrkách a tričku pod Bryantovým sakem od obleku, které mu bylo příliš velké, takže vypadal jako batole hrající si na dospělého.

Hlavu měl skloněnou, nohy těsně u sebe a tiše vzlykal. Kim se mu podívala na ruce, které si usilovně mnul.

Položila mu na ně svoje ruce.

„Negibe, už jsi v bezpečí. Rozumíš?“ Jeho pokožka byla studená a zvlhlá.

Kim ho pevně uchopila za ruce, aby tu třesavku zastavila.

„Negibe, musíš do nemocnice a potom seženeme tvého otce…“

Prudce zvedl hlavu a začal s ní vrtět. V očích se mu odrážel stud a Kim si pomyslela, že mu snad pukne srdce.

„Negibe, tvůj otec tě moc miluje. Kdyby tak vytrvale nenaléhal, teď bychom tu nebyli.“ Zhluboka se nadechla a přiměla ho podívat se jí do očí. „Není to tvoje vina. Nic z toho není tvoje vina a tvůj otec to ví.“

Viděla, kolik ho to stojí statečného úsilí, aby potlačil slzy. Navzdory bolesti, pokoření, strachu, které ten chlapec cítil, se nechtěl zhroutit a rozplakat se.

Kim si vzpomněla na jiné třináctileté dítě, které se cítilo úplně stejně.

Zvedla ruku a jemně se dotkla jeho tváře. Pak pronesla slova, která tehdy sama tolik toužila slyšet.

„Drahoušku, všechno bude dobré, slibuju.“

Ta slova spustila u chlapce proud slz doprovázený hlasitými křečovitými vzlyky. Kim se naklonila a přivinula ho k sobě.

Opřeně se zadívala přes jeho hlavu a pomyslela si: Jen tak dál, drahoušku, vyplakej se z toho.

KAPITOLA 2

Jemima Loweová ucítila, jak se jí cizí dlaně sevřely kolem kotníků. Jediným náhlým trhnutím byla vytažena z otlučené dodávky. Nejdřív dopadla na zem zády, pak hlavou. V lebce jí vystřelila bolest jako hvězda explodující ve tmě. Na pár vteřin nevnímala nic než střepy bolesti.

Prosím, pusť mě, žadonila mlčky, protože nedokázala pohnout ústy. Svaly v těle měla jako odtržené od mozku. Ruce a nohy ji neposlouchaly. Její mysl vykřikovala rozkazy, ale zbytek těla se jimi neřídil. Za normálních okolností by dokázala uběhnout půlmaraton. Dokázala by přeplavat Lamanšský průliv tam a zpátky. Dokázala by ujet triatlonovou trasu na kole, ale právě teď nebyla schopna ani zatnout ruku v pěst. Proklínala tělo, že ji zradilo a podlehlo omamné látce ochromující její organismus.

Ucítila, jak s ní únosce na zemi otáčí. Štěrk ji bodal do beder v místě, kde se jí vyhrnulo tričko.

Začal ji někam vléct za kotníky. Najednou si představila pračlověka, jak táhne čerstvě zabitou kořist domů pro zbytek tlupy.

Povrch pod ní se změnil. Teď byl porostlý trávou. Hlava jí nadskakovala nahoru a dolů, jak ji neviditelné ruce táhly dál. Změnil se i sklon terénu. Poznala, že ji vleče někam do kopce. Hlavu jí to odhodilo na stranu. Tváří narazila na malý kámen.

Vyslala rukám instrukce, aby se zachytily povrchu. Věděla, že její poslední nadějí je tohle zpomalit. Byla to její jediná šance, jak zůstat naživu.

Palcem a ukazováčkem se téměř zachytila malého trsu trávy, ale znovu jí vyklouzl, protože prsty se ho odmítaly držet. Věděla, že má v sobě drogy. V očích ji pálily slzy vyvolané pocitem beznaděje. Uvědomovala si, že zanedlouho zemře – ale také věděla, že tomu nemůže zabránit.

Jak byl svah čím dál příkřejší a úhel jejího těla se změnil, narušil ticho namáhavý vzdech jejího únosce.

Prosím, pusť mě, prosila znovu. Myšlenky se jí projasnily, ale svaly se stále odmítaly přizpůsobit.

Její tělo se zastavilo. Bylo na rovině, nohy na stejné úrovni jako záda.

„Chceš, abych přestal, viď, Jemimo?“

To byl ten hlas. Jediný hlas, který slyšela v uplynulých čtyřiadvaceti hodinách.

Zamrazilo ji až na kost.

„Taky jsem chtěl, abys přestala, Jemimo. Ale tys nepřestala.“

Jemima se to hned pokoušela vysvětlit, ale nebyla schopna najít správná slova. Jak by vůbec mohla vysvětlit, co se stalo ten den? V její mysli vypadala pravda tak nedostatečně, a jakmile ji vypustila z úst, zněla ještě mnohem hůř.

„Někdo z vás mi strčil do pusy ponožku, abych nemohl volat o pomoc.“

Chtěla se omluvit. Říct, že lituje toho, co udělala. Většinu dospělého života strávila tím, že prchala před vzpomínkou na ten den. Ale nikdy to nepomohlo. Ta hanba s ní zůstávala stále.

Prosím, nech mě to vysvětlit, křičel její mozek přes otupělost. Věřila, že kdyby dokázala aspoň na minutku přemýšlet, určitě by řekla ta správná slova.

Podařilo se jí otevřít ústa. Ale než sebrala dost sil, aby promluvila, něco se jí protlačilo přes rty do úst. Jazyk jí ucukl před tou hutnou suchou hmotou.

„Všechno, co slyším, než usnu, je tvůj smích.“

Do úst se jí dostala další hrst hlíny. Jemima ucítila, jak se hlína sune dolů a ucpává jí dýchací cesty. V hrdle se jí hromadil výkřik, ale nemohl najít cestu ven.

„Teď už tvůj smích nikdy neuslyším.“

Nacpal jí dovnitř další hlínu a dlaň jí přitiskl na ústa. Tváře se jí vyduly, jak se hlína přesunula, aby měla dost místa. Jediná cesta vedla dolů hrdlem.

Jemima ucítila, jak jí dochází dech.

Pokusila se vykroutit zpod ruky zakrývající jí ústa. V její mysli byl ten pohyb silný a energický. Ale nakonec z něj bylo jen ubohé zavrtění.

„A potom jsi mě držela na zemi, že, Jemimo?“

Takhle to tedy vypadalo? ptala se sama sebe, zatímco její tělo bojovalo o vzduch.

Cítila, jak z ní život uniká do země. Mozek křičel na protest, ale tělo nemohlo.

Ruka se na okamžik uvolnila a Jemima pocítila prchavou naději, že to všechno už skončí.

Něco ji udeřilo doprostřed obličeje. Uslyšela zapraskat kosti o zlomek vteřiny dříve, než jí v celé hlavě explodovala bolest. Z nosu jí vytryskla krev a řinula se přes rty.

Krutá bolest se rozšířila do úst a nutila ji vykřiknout, ale žádný zvuk z ní nevyšel. Ten úder jí vtlačil další hlínu do krku.

Dávivý reflex se tomu snažil vzdorovat a Jemima se začala dusit. Pokusila se polykat suchou hlínu, ale lepila se jí na stěny hrdla jako čerstvě nalitý asfalt.

Z očí se jí samovolně řinuly slzy, jak se horečně pokoušela nalézt někde v těle aspoň trochu vzduchu. Na tvář jí vzápětí dopadla druhá rána.

Mozek vykřikl v agonii.

Svíjela se na zemi. Její výkřiky hrůzy utlumila hlína. Třetí úder ji zasáhl do úst. Z dásní se jí vysypaly zuby.

Každý kousek těla se vzdával bolesti, když k ní ještě jednou dolehl klidný hlas.

„Už nikdy neuvidím tvou tvář ve svých snech.“

Než ji obklopila tma, prolétla jí hlavou poslední myšlenka.

Prosím, nech mě už zemřít.

KAPITOLA 3

Kim jednou zaklepala, než vešla do království svého šéfa, detektiva šéfinspektora Woodwarda, jenž sídlil v rohové kanceláři ve druhém patře policejní stanice v Halesowenu.

Právě mluvil s někým na pevné lince. Ve tváři se mu objevil výraz mírného podráždění a rázně hovor ukončil.

„Nechtělo se vám počkat na slůvko vstupte?“ zavrčel.

„Ehm… zavolal jste mě, pane,“ odpověděla. Nebylo to tak, že by nevěděl, že přijde.

Podíval se na hodinky. „Skoro před hodinou.“

„Opravdu, to je už tak dlouho?“ Stála za židlí obrácenou k němu.

Opřel se a poctil ji výrazem, který by při dobré vůli mohla označit za úsměv. Ale krk by na to nevsadila.

„Blahopřeji ke včerejšímu pozitivnímu výsledku v případu Ashrafa Nadira. Kdybyste netrvala na svém podezření, že v tom kuplířském gangu jsou zapletení další lidé, nikdy bychom druhý dům nenašli.“

Kim pochvalu přijala. Woodymu se podařilo zhustit její tvrdošíjné úsilí do jediné věty. Pokud si dobře vzpomínala, musela podat čtyři žádosti, aby mohla vyšetřovat Ashrafa Nadira poté, co ho viděla mluvit s mužem podezřelým z účasti ve známém birminghamském případu. Neutábořila se sice před Woodyho kanceláří, ale už se málem chystala koupit si stan.

Ustoupila o krok, připravená k odchodu.

„Ještě jsem neskončil, Stoneová. Mám pár otázek.“

Ach ne, kéž by si ji jen zavolal do kanceláře, aby ji pochvalně poplácal po ramenou. Příliš pozdě si uvědomila, že dokončená hlášení od jejího týmu o razii u Nadira leží v úhledném stohu na Woodyho stole.

Nasadil si na nos brýle na čtení a zvedl první stránku horního hlášení, což opravdu nemusel dělat. Kim věděla, že všechny otázky, které jí chce položit, má Woody připravené už předem.

„Rád bych, abyste objasnila časový rozdíl mezi obdržením příkazu k prohlídce a vstupem na Nadirův pozemek.“

„Nepatrný, pane,“ odpověděla poctivě.

„Minuty, nebo sekundy?“ chtěl vědět.

„Sekundy.“

„Dvouciferné, nebo jednociferné číslo?“ zeptal se, přitom si sundal brýle a přísně se na ni zahleděl.

„Jednociferné.“

Položil brýle na stůl. „Stoneová, měla jste příkaz, než jste vstoupila na pozemek?“

Nezaváhala. „Ano, měla.“ Nedodala „o fous“. Taky usoudila, že bude nejlepší, když si nechá pro sebe, že se tam stejně chystala vstoupit. I bez toho se obvykle dostávala do problémů pro svá impulzivní rozhodnutí. Nerada by k tomu přidávala ještě „na poslední chvíli“.

Několik vteřin si ji nedůvěřivě prohlížel, pak poklepal prsty na hlášení.

„Až na tuto výhradu je to jinak neprůstřelné.“ Přikývla, že rozumí, a znovu udělala krok ke dveřím.

„Natolik, že myslím, že si vy a váš tým zasloužíte malou odměnu.“ Přimhouřila oči a nastražila uši. Teď pojala velké podezření.

„Pamatujete si, jak jste dostali informace o jistém zařízení ve Wall Heath?“ zeptal se.

Kim přikývla. „O tom, kde se provádějí forenzní výzkumy? Samozřejmě.“

Každý až po úroveň detektiva inspektora byl informován, když bylo toto zařízení poprvé uvedeno do provozu. Nazývalo se Westerley a bylo zaměřené na studium lidského těla po smrti.

Kim by ráda věděla, jestli vedro teď v polovině července nemá na šéfa nějaký neblahý vliv. Navenek ho teplota třiadvacet stupňů přiměla jen k tomu, aby si uvolnil manžety košile, ale možná, že se uvnitř pekl.

Uzavření případu nebylo jako hrát kuželky. Vyřešení jednoho neukončilo všechny ostatní. Na pracovních stolech jejího týmu se vršilo mnoho dalších případů a Woody to věděl.

„Pane, není možné to přeložit na jindy?“ zeptala se. „Můj tým má šest nových případů, které přišly přes víkend.“

Na tváři se mu znovu objevil ten skoro-úsměv.

„Ne, Stoneová. Čekal jsem na tu příležitost několik posledních týdnů, ale odložil jsem to, když byl Nadirův případ aktuální. Podniknete ten výlet dnes.“

Kim se naučila rozpoznávat, kdy se nedá se šéfem ani hnout, a už si své bitvy vybírala moudřeji. Přesto to zkusila ještě naposled.

„Je nějaký konkrétní důvod, proč právě teď…?“

„Na základě výzkumu prováděného ve Westerley vyřešila policie z West Mercie minulý měsíc dva odložené případy,“ řekl s pohledem, který ji nenechal na pochybách, že diskuse skončila.

Pojedou.

KAPITOLA 4

Tým se naskládal do jejího deset let starého golfu, kterým dnes přijela do práce jen proto, že cestou zavezla Barneyho do salonu pro psy. Normálně jí veškerý prostor, jaký pro sebe potřebovala, poskytl její motocykl Kawasaki Ninja.

Bryant složil svou vysokou postavu na místo spolujezdce, zatímco Stacey a Dawson se nasoukali dozadu.

„Připoutejte se, děti,“ utrousil Bryant přes rameno.

„Zatraceně, Keve. Uhni kousek, jo?“

„Prokrista, Stace, máš tam spoustu místa.“

Kim vyjela autem z parkoviště, zatímco Dawson a Stacey se vzadu dál hašteřili.

„Hej, vy dva…“ napomenul je Bryant. Naštěstí hodlal nastolit pořádek dřív, než to bude muset udělat Kim. „Doufám, že jste se oba byli vyčurat, než jste nastoupili do auta.“

Dawson něco zabručel a Stacey potlačila smích.

„Poslyš, Bryante,“ řekl Dawson a naklonil se dopředu. „Zabalil jsi nám všem na cestu svač…“

„Ještě slovo, sakra,“ okřikla je Kim, „a všichni půjdete pěšky. Tohle není školní výlet do zoo!“

V práci se aspoň mohla uchýlit do Kuželny, jak se říkalo její malé kanceláři v rohu vyšetřovací místnosti kriminálního oddělení. V jejím malém autě opravdu nebylo kam utéct.

Rozhostilo se ticho, jako když spadne opona. Po chvíli narušil klid Bryant.

„Šéfko?“

„Co?“

„Kdy už tam budem?“

„Bryante, přísahám…“

„Promiňte, ale chtěl jsem se zeptat, kam přesně jedeme?“

„Jen na předměstí Wall Heath.“

Zařízení se nacházelo přímo na hranici, kde se stýkaly okrsky westmidlandské a staffordshirské policie.

Wall Heath byla převážně rezidenční čtvrť na kraji westmidlandské městské aglomerace sousedící se Staffordshirem na západě. Nacházela se na samém konci Kiminy bezpečné zóny, než se zúžily silnice, zmizely semafory a na každém kroku hrozilo, že přejedete nějaké zvíře.

„To je Holbeche House,“ vysvětloval Bryant, když míjeli majestátní budovu. „Proslavil se tím, že tu byli dopadeni někteří účastníci spiknutí střelného prachu. Sídlo bylo postaveno kolem roku 1600, ale teď je to soukromý pečovatelský dům.“

„Velkolepé,“ ušklíbla se Kim. „Ale hledáme místo zvané Farma Westerley,“ dodala a podívala se doleva.

„Takže není na ceduli označené jako místo hnijících mrtvol, šéfko?“ zeptala se Stacey.

„Je výzkum financovaný z veřejných zdrojů?“ zajímal se Dawson. Kim se ulevilo, že se vrátili k dospělým otázkám.

„Ano, ale ne výlučně,“ odpověděla. „Program financuje skupina univerzit a policejních sborů.“

„Je nepravděpodobné, že by se to objevilo ve výročních zprávách pod hlavičkou podívejte, jak utrácíme vaše peníze,“ poznamenala Stacey.

Kim si myslela totéž. Něco takového určitě bylo na seznamu „není určeno pro veřejnost“.

„A právě jste to minula po pravé straně,“ upozornil Bryant a otočil se dozadu.

Jeli po úzké jednoproudové silnici. Kim musela pokračovat ještě skoro půl kilometru, než našla příjezdovou cestu, kde mohla auto otočit.

Vracela se zpátky a zastavila, když uviděla mezeru v dvoumetrovém živém plotu. Na bráně, která ponechávala pro vůz jen asi třiceticentimetrovou rezervu z každé strany, visela prostá dřevěná tabulka s vypáleným názvem.

Bryant vyskočil z vozu, otevřel bránu a mávl na Kim, aby projela dovnitř. Pak za ní zase bránu zavřel.

„Žádný zámek?“ zeptala se Kim zamračeně.

Cesta se dál ještě zužovala, až z ní zbyly jen dva vyjeté pásy v hlíně, s trávou a plevelem uprostřed. Živý plot tady byl ještě vyšší a větve začaly dosahovat až k nim. Kim to připadalo, jako by s autem projížděla myčkou.

Cesta končila u druhé dřevěné brány, ale tahle se na rozdíl od první tyčila do výšky dvou a půl metru a byla z masivního dřeva. Nahoře ji korunovaly černé hroty z tepaného železa. Tato brána byla zamčená. Kim odhadovala, že se dostali k hlavní pracovní části pozemku.

Spustila okno a promluvila do mikrofonu s reproduktorem po pravé straně.

„Detektiv inspektorka Stoneová, westmidlandská policie.“ Neozvala se žádná odpověď, ale masivní brána se začala pohybovat po jediné kolejnici. V polovině se na okamžik zadrhla, pak pokračovala. Kim projela s golfem, jakmile byla mezera dost široká. I když ji představa, že si toto zařízení prohlédne, do jisté míry lákala, skutečná policejní práce se jí hromadila v kanceláři na stole. V duchu už rozdělovala mezi členy svého týmu jednu ozbrojenou loupež, dvě sexuální napadení a jedno těžké ublížení na zdraví.

Kim s vozem zastavila u světlešedé montované modulové stavby, dlouhé přibližně jako dva osmilůžkové karavany. Řadu dokonale čtvercových oken přerušovaly dvoje červené dveře. Vedle dvojitého mobilního WC parkovalo několik osobních aut a pick-upů.

Všechny vozy se tísnily na malé vyštěrkované ploše. Kim si všimla, že tu byly snahy vybudovat štěrkovou cestu z provizorního parkoviště až k modulovému domu, ale většina kamínků byla zjevně zašlapána do hlíny.

Kim musela zaparkovat auto vzadu na hlíně za velkým červeným pick-upem. Bryant se na vozidlo podíval, pak lehce svraštil čelo.

„Parádní, co?“ poznamenala Stacey a otevřela zadní dveře.

„Do prčic, ty boty byly dost drahý,“ postěžoval si Dawson, když se pokoušel najít místo, kam dát nohy, aby nezapadl do bláta.

Přicházela k nim nějaká postava, s úsměvem a napřaženou rukou. Kim odhadovala, že tomu muži je kolem pětapadesáti let, a jak se k nim pomalu blížil, objemný pas dodával jeho kroku na rozvážnosti. Zelené manšestrové kalhoty měl od kolen zastrčené do černých holínek. Svetr se vzorkem ještě zdůrazňoval vzhled farmáře, který stále žije s matkou.

„Detektive inspektorko Stoneová, velice mě těší, že vás poznávám. Jsem Chris Wright, profesor biologie člověka a ředitel Westerley.“

Jeho dlaň byla teplá, masitá a nadšeně potřásala Kiminou rukou. Kim využila té chvíle, aby představila ostatní členy týmu, a profesor si obřadně potřásl rukou s každým z nich.

Vydala se pak v jeho doprovodu k červeným dveřím vlevo, k nimž vedly dva dřevěné schůdky naznačující, že to je hlavní vchod.

Když se za ní shromáždil její tým, pomyslela si, že objekt vypadá zvenku menší, než je uvnitř, podobně jako vesmírná loď TARDIS z Pána času.

Dveře vedly do prostřední části modulového domu, což byla zřejmě pracovna. U stěn po obou stranách stály pracovní stoly ze světlého buku. Přední okraj měly prohnutý, s výřezem pro ergonomicky tvarované židle úhledně zastrčené pod deskou stolu.

Byly tu jasně vymezené pracovní prostory. První, hned proti dveřím, obsahoval tři monitory s plochou obrazovkou, největší klávesnici, jakou kdy Kim viděla, a myš ležící nečinně vedle opěrky pro zápěstí. Obrazovky po obou stranách pracovního prostoru byly otočené tak, aby na ně nebylo vidět z druhého pracovního prostoru.

„Jameel přijde později,“ vysvětlil profesor Wright a kývl hlavou směrem k monitorům. „Doufám, že tu bude, než odejdete, aby vám předvedl analytické softwarové systémy, které používáme.“

Kim by přísahala, že vidí, jak ze Staceyiných očí přímo kape závist. Profesor ukázal na posuvné dveře, které vedly do poslední třetiny modulového domu. „To je naše přípravna. Druhé vchodové dveře vedou právě tam, abychom nemuseli nosit mrtvoly přes kancelář.“

Široce se usmál. „Ale domnívám se, že chcete vidět hlavně naše rezidenty.“

Ve skutečnosti by Kim nejraději viděla, jak se za ní zavírá ta těžká dřevěná brána, ale nechtěla profesora urazit. Chápala, že práce, kterou tady provádějí, je velmi cenná, nicméně ji neustále pronásledovala představa, jak se důležitým svědkům mezitím vytrácejí z hlav nepostradatelné informace vztahující se k případům na jejím pracovním stole.

Ustoupila stranou, když se profesor obrátil od posuvných dveří a vrátil se doprostřed místnosti. Ostatní z týmu se seřadili za ní a následovali ji jako nějaký had s oddělenými jednotlivými články.

Profesor prošel pracovní částí na druhý konec prostoru. Po levé straně se nacházela kuchyňka s veškerým obvyklým vybavením. Kim si však nebyla moc jistá, zda má chuť podívat se tady do ledničky nebo mrazáku. Zbytek prostoru zabírala trojmístná kožená pohovka a kulatý jednací stůl ze stejného světlého buku, jako byly psací stoly.

Před konvicí s vroucí vodou stála žena a dávala lžičkou instantní kávu do různých hrnků. Nohy jí vězely v těsných tmavých džínsech a v holínkách, které zde očividně patřily k povinné výstroji. Světlehnědé vlasy měla stažené do praktického ohonu, sahajícího vzadu až na logo univerzity na mikině.

„To je Catherine Evansová, entomoložka. Je to naše zdejší expertka přes červy.“

Žena otočila hlavu, usmála se a kývla na ně. Její úsměv nebyl ani srdečný, ani vstřícný. Jen zdvořilý a připomněl Kim batole, kterému nařídili, aby se usmálo na trpěnou tetičku.

Nemohla si pomoci, ale měla pocit, že Catherine Evansová byla takto představená už stokrát, a krátce se zamyslela, jak se ta žena cítí, když její rozsáhlé vzdělání a studium je degradováno na označení „expertka přes červy“.

Profesor Wright se zastavil, otočil se a sepjal před sebou ruce.

„Máme pár konzultantů, kteří jsou v tuto chvíli v terénu, ale právě pozorují Anta a Deca, takže nebudeme rušit…“

„Co prosím?“ zeptala se Kim nechápavě.

Usmál se. „Hned to vysvětlím,“ odpověděl a vyvedl je ven. Zavřel za sebou dveře a dal se pomalu do kroku směrem na východ.

„Oficiálně jsme označováni jako výzkumné zařízení specializující se na forenzní antropologii a příbuzné obory,“ řekl profesor. „Běžněji se nám říká farma lidských těl.“

„Není jedna v Americe?“ vzpomněl si Dawson.

„V Americe jich je v současné době šest. Největší patří Texaské státní univerzitě a zaujímá plochu téměř tří hektarů.“

Dawson se zamračil a potřásl hlavou. „Ne, to není…“

„Vy asi myslíte první farmu těl v Knoxville v Tennessee, kterou v jednaosmdesátém založil doktor William Bass a proslavila ji spisovatelka Patricia Cornwellová. Westerley je mnohem menší než texaské zařízení, které má rozlohu jednoho hektaru, ale využívá se k výuce bezpečnostních složek ve znalostech a technikách zkoumání místa činu. Navštívil jsem to zařízení před několika lety a použil mnoho jejich idejí a teorií jako vzor pro Westerley.“

„Jak velký pozemek máte?“ chtěl vědět Dawson.

Profesor Wright kývl hlavou před sebe. „Až kam oko dohlédne a ještě kousek za jižním okrajem.“

Kim sledovala směr jeho pohledu. Oblast, kterou označil, byla velká jako sedm nebo osm fotbalových hřišť, a i když byl terén místy zvlněný, celkově se svažoval dolů od modulového domu.

Profesor ukázal na západ. „Ty stromy označují hranici se Staffordshirem. Celý jih obklopuje živý plot za těmi duby a na východě je potok, který nás odděluje od nejbližších sousedů.“

„A jak se cítí?“ zajímal se Dawson.

Profesor Wright se usmál. „Neinzerujeme naše zařízení dnes a denně, ale naším nejbližším sousedem je balírna potravin. K dalším stálým obyvatelům to je skoro kilometr všemi směry.“

Dawson se zatvářil uspokojeně.

„Kolik těl tu máte?“ zeptal se Bryant.

„V současnosti sedm.“

„Odkud je berete?“ přidala se Stacey.

„Dar od příbuzných, nebo to je přání zesnulého uvedené v závěti…“

„Počkejte, profesore,“ přerušil ho Bryant. „Chcete říct, že lidé skutečně darují své milované příbuzné pro tento výzkum?“

Profesor Wright zaváhal. „Při darování pro lékařský výzkum se zřídka uvádí jeho podstata. Jen málo členů rodiny by chtělo znát detaily, ale spokojí se s vědomím, že smrt jejich milovaného může prospět vědě, což je samozřejmě pravda.“

Kim přistoupila blíž. „A někteří lidé v závěti uvedou, že chtějí sem?“

„Ne nutně na toto konkrétní místo, ale obecně pro vědecké účely. Texas dostává darem kolem sta těl každý rok a přes 1300 lidí se zaregistrovalo jako dárci po smrti konkrétně tam.“

„Mají tam pořadník?“ užasla Kim. Profesor Wright se usmál a přikývl.

„Ta těla jsou v různých stupních rozkladu?“ ozvala se znovu Stacey.

„Ano, má milá, myslím, že získáte dobrou představu, co tu děláme, od dvou rezidentů, k nimž míříme.“

Kim si všimla, že Stacey při tom vlídném oslovení trochu ztuhla, ale navzdory podráždění se dokázala usmát.

Všichni následovali profesora, zatímco za bílým mrakem konečně vykouklo slunce a zcela změnilo charakter dne.

Kim srovnala s profesorem krok. „To musí být velmi unikátní systém financování, který tu máte.“

Přikývl. „Opravdu máme štěstí, že většina institucí, které jsme oslovili, měla o náš výzkum zájem, nicméně nikdo ho nechce mít rovnou pod nosem. Proto sdílíme výsledky našeho výzkumu se všemi stranami a nabízíme pomoc, kde jen můžeme.“

„I při současných vyšetřováních?“

Přikývl v chůzi. „Samozřejmě. Máme v úmyslu rekonstruovat tolik scénářů, kolik můžeme, což nejen přispěje k cílům našeho výzkumu, ale pomůže policii při vyšetřování jak současných, tak starých případů.“

A už to pomohlo westmercijské policii vyřešit dva odložené případy. Zatracený Woody. Teď ji to začalo náramně zajímat. Kim by rozhodně nepohrdla žádným policejním zdrojem navíc. Odložené případy byly frustrující pro každého příslušníka sboru. Zůstávaly někde vzadu v mysli jako rozhovor, který skončil dřív, než jste měli možnost říct své mínění. Usadily se vám v podvědomí, dokud jste je nevyřešili. A to se podařilo jen, když jste měli štěstí.

Někdy dokonce ani neustoupily do pozadí a stále se hlásily o slovo, zatímco jste pokračovali v další práci. Tu a tam zůstávaly v popředí vašich myšlenek a pochybnosti vám vytrvale hlodaly v hlavě. Vyslechl jsem správné svědky? Nepřehlédl jsem důležitou stopu? Mohl jsem udělat víc? Kim zastávala názor, že právě tyto odložené případy mohou za většinu nadměrného požívání alkoholu mezi policisty.

„Tak jsme tady,“ oznámil profesor Wright, čímž znovu přilákal její pozornost.

Kim uviděla v trávě dva dokonale posečené obdélníky. Když přistoupila blíž, poznala, že to jsou provizorní hroby.

„Prosím, seznamte se s Jackem a Verou,“ řekl profesor Wright a ukázal na hroby jako pyšný otec.

„To jsou jejich skutečná jména?“ zeptala se Stacey a Dawson přitom obrátil oči v sloup.

Profesor zavrtěl hlavou. „Ne, přicházejí k nám se specifickými referenčními čísly, která jsou nadále jejich oficiální identifikací. Ale my tady venku v terénu dáváme přednost osobnějšímu přístupu.“

Kim pohlédla k úpatí nedalekého stromu. Byly tam položené dvě kytice, už skomírající. Růže a lilie.

„Květiny?“ podivila se.

Profesor se podíval tím směrem. „Ano, jen znamení naší úcty.“ Kim se tento malý projev respektu líbil.

Profesor se postavil k hlavě hrobů a zahleděl se dolů. Ostatní ho následovali.

V hrobě napravo ležela Vera, na jejímž těle byl vidět pitevní řez. Tělo bylo ponořené do vody a Kim si všimla, že hrob je nakloněný směrem k nim.

Podívala se na Jacka, který byl také ve vodě, ale neměl pitevní řez a hrob nebyl šikmý.

„Máme se hodně co učit o aktivitě hmyzu ve vodě,“ vysvětlil profesor Wright. „Vera je ve vodě přiváděné z potoka. Vyhloubili jsme kanál a naklonili hrob směrem od potoka.“

Kim plácnutím zahnala mouchu, která jí sedla na ucho, a podívala se na stružku tekoucí vody půl druhého metru od hrobů. Teď pochopila ten náklon. Bylo to proto, aby voda ze stružky odtékala směrem od vodního zdroje, což zajišťovalo, že se do pomalu tekoucího potoka nedostanou žádné znečišťující látky z těla.

„Snažíme se při každé příležitosti využívat přírodní prostředí kolem nás,“ prohlásil profesor, pak pozvedl obočí. „Rozhodnutí umístit texaské zařízení ve Freeman Ranch bylo zpochybňováno kvůli přítomnosti supů, ale teď poskytuje novou oblast studia zabývající se vlivem mrchožroutů na rozklad lidského těla.“

Kim přikývla, že rozumí. Naprosto schvalovala využívání všech dostupných zdrojů, ale supi se jí zdáli už trochu příliš.

„Jack je ponořený v dešťové vodě, v níž není žádný hmyz, na rozdíl od vody, kde je Vera.“

„Jedeš,“ zabručel Dawson a ohnal se rukou ve vzduchu kolem hlavy.

Profesor Wright se na Kimina kolegu usmál. „Nikdy si nestěžujte, když vidíte masařku, mladý muži. Ty nelétají, když je pod deset stupňů, takže představují dobrý ukazatel, že se otepluje.“

„Tahle je nějaká moc dotěrná,“ zaúpěl Dawson.

Nebyla jediná, jak si Kim povšimla, když se další moucha pokoušela usadit Bryantovi na rameni.

Kim se znovu podívala na těla ve vodě. Mouchy jim nevěnovaly žádnou pozornost.

„To je riziko našeho povolání,“ dodal profesor. „Dobrá, půjdeme dál.“

Ustoupili od Jacka a Very a zamířili k západnímu konci pozemku. Kim se zvědavě ohlédla, jestli mouchy letí za nimi. Neletěly. Stáhly se do oblasti hned za potokem. Kim si všimla, že nejsou jediné. Spousta dalších much se tam vznášela ve vzduchu a pak se střemhlav s nadšením vrhala na nový objev.

Kim uviděla, že je profesor vede ke dvěma mužům, kteří v dálce zkoumali mrtvolu umístěnou nad zemí a obklopenou drátěným pletivem.

Zaváhala. „Profesore, mohli bychom se vrátit…“

„Ale, ale… šéfko, jen pojďme dál k tam těm dvěma chlápkům,“ řekl Bryant s pobaveným zábleskem v očích.

Kim netušila, co je zdrojem jeho pobavení, a bylo jí to celkem jedno. Jestli tu je novější mrtvola, kterou by si její tým mohl prohlédnout a sledovat počínající aktivitu hmyzu, pak byla ochotna přerušit oficiální prohlídku a naučit se něco užitečného.

Otočila se a vykročila zpátky k Jackovi a Veře.

„Inspektorko, tam dál už nic není,“ zavolal za ní profesor Wright.

Rychle pokračovala dál, a než ji stačil profesor dohonit, už byla u těch dvou hrobů.

„Nevím, co tam chcete…“

„Nebojte se, jsem si jistá, že to můj tým bez problémů zvládne,“ řekla a začala se brodit pomalu tekoucím potokem. Voda jí dosahovala nad kotníky. To nijak neohrožovalo kožené motorkářské boty, ale zmáčela si spodek černých plátěných džínsů. Neohlížela se na to. Voda uschne.

„O to nejde, inspektorko. Jen netuším, co doufáte, že…“

Zmlkl, když se vynořili z potoka na druhé straně a objevili zdroj aktivity hmyzu.

Zcela oblečená žena s rozdrceným obličejem zírala nevidoucíma očima k modrému nebi.

Nad zkrvavenou tváří poletovaly stovky much.

„Mohl byste nám říct, co myslíte, že se naučíte od téhle, profesore?“ zeptala se Kim, když je konečně dohonil celý tým.

Profesorovi z tváře vyprchala všechna barva, přesto nespouštěl oči z mrtvého těla.

Nastala dlouhá pauza, než konečně odpověděl. „Lituji, inspektorko, ale nemůžu vám říct vůbec nic, protože tohle není žádné z našich těl.“

KAPITOLA 5

„Keve, jdi najít něco, co nám pomůže uzavřít tuhle oblast. Stace, vrať se do modulového domu a podívej se na záznamy, jestli tam není aspoň něco, co nám pomůže.“

Profesor pomalu vrtěl hlavou, pohled stále upřený na tělo. „Bezpečnostní kamery nepokrývají…“

„Uvidíme,“ přerušila ho Kim a kývla na členy týmu. Otočili se a vydali se do kopce. Kim už šok z objevu přešel, teď byl čas pustit se do práce. Ale zdálo se, že profesor je ještě stále otřesený.

Myšlenky na případy na jejím stole ustoupily do pozadí. Oběti v každém z nich byly stále naživu, zraněné, ale dýchaly.

Koutkem oka zahlédla, že ty dvě postavy v dálce směřují k nim.

„Bryante, nepouštěj je sem. Je mi jedno, co tu konzultují. Tohle není pro oči veřejnosti.“

„Už jdu na to, šéfko.“

Stále měla v ruce telefon. Jako prvnímu zavolala Keatsovi, který sem neprodleně vyslal forenzní tým. Vyhnala všechny na druhou stranu potoka, kde měli zůstat, dokud tým nedorazí.

„Detektive inspektorko, můžu něco dělat?“ zeptal se nakonec profesor Wright z druhého břehu. Jelikož nebyl školený kriminalista, musel i on zůstat mimo bezprostřední místo nálezu.

Kim odmítavě zavrtěla hlavou, ale povšimla si, že se mu do bledé tváře pomalu vrací normální barva.

Projela kontakty v telefonu a stiskla tlačítko volání. Woody se ozval při druhém zazvonění.

„Pane, máme tady mrtvolu,“ oznámila bez nějakého úvodu. Vítání a pozdravy nebyly vysoko na jejím seznamu priorit ani normálně, ale v takovémhle případě nepřicházely v úvahu vůbec.

Uslyšela v jeho hlase úsměv, když odpověděl. „Tedy Stoneová, váš humor…“

„Ne, ne, tahle je živá.“

Kim si uvědomila paradox svého prohlášení, ale Woody jistě pochopil, co tím myslela.

Pokračovala. „Žena, těžko určit věk, protože má obličej ošklivě zdevastovaný. Zcela oblečená a není tu dlouho.“

„Dobře, zůstaňte tam. Načrtnu koncept úvodního prohlášení pro tisk. Zavolala jste Keatsovi?“

Ovládla své podráždění. Samozřejmě, že její první telefonát patřil Keatsovi. Patolog s sebou přivede forenzní tým, ten zanalyzuje místo činu a poskytne jí vodítka, která jí pomohou najít pachatele. Woody skládal tiskové prohlášení. Inu, priority.

„Ano, pane,“ odpověděla. „Hned jako prvnímu.“

Možná se jí to podráždění přece jen nepodařilo zkrotit úplně. Woodyho hlas byl úsečný. „Budete mě informovat v plném rozsahu později.“

Ukončil hovor, Kim pokrčila rameny a uložila mobil znovu do zadní kapsy.

Otočila se k profesorovi, jehož barva pleti se nyní blížila normálnímu odstínu.

„Máte nějakou představu, jak dlouho tu je?“

Odkašlal si a střetl se s jejím pohledem. „Víme, že mrtvá těla za teplého počasí přilákají stovky masařek během několika minut. V den, jako je ten dnešní, potrvá jen pár hodin, než budou nos, ústa a oči plné muších vajíček.“

Předešlý den bylo teplo, ale Kim po nažloutlých, zrnkům podobných vajíčkách zatím neviděla ani stopu, což ukazovalo, že tu tělo bylo zanecháno někdy během noci.

Profesor pokračoval. „Jakmile se tu tělo objevilo, slétly se k němu tisíce oplodněných samiček, a jak víte, jedna samička může najednou naklást stovky vajíček.“ Na chvíli se odmlčel. „Je zajímavé, že se mouchy zaměřují jen na její obličej.“

„Čím to?“ zeptala se, ale přitom se zadívala do dálky na Bryanta, který se živě bavil s dvojicí druhých návštěvníků. Nijak nespěchal, bezpochyby jim doporučoval, aby se drželi dál.

Kim znovu obrátila pozornost k profesorovi, který stále hovořil.

„… naznačuje, že nemá žádné jiné poranění. Kdyby cítily krev, zaměřily by se na to místo.“

Ten člověk je nedocenitelný, pomyslela si Kim. Teď už mohla sama předběžně odhadnout, že sem tělo bylo dopraveno během noci a pravděpodobně nemá žádné jiné zranění. Jestli to tak půjde dál, může dát Keatsovi klidně volno.

„Vřelé díky, že ses k nám připojil, Bryante,“ zamračila se, když se k ní vrátil její parťák. „Řekla jsem ti, že je máš instruovat, aby sem nechodili, ne je zvát na oběd.“

Bryant se zastavil těsně u potoka a obrátil se k profesorovi. „Nedostatek kávy u ní vyvolává jízlivost.“

Kim se na něj zle podívala.

„Á, kavalerie je tady,“ prohodil Bryant s pohledem upřeným na kopec.

Spěchal k nim Keats, jejich maličký patolog. Váhavě se zastavil před potokem, ale pak se přes něj přebrodil. Obklopovala ho skupina vyšetřovatelů místa činu. Westmidlandská policie měla tým víc než stovky civilních techniků, kteří vyfotografují, naskicují a shromáždí všechny stopy, než bude moci patolog pohnout s tělem.

Keats se najednou prudce zastavil a zvedl ruku k očím, pak zamával někomu v dálce.

Byla to jen krátká pauza a vzápětí už stál vedle Kim.

Při úsměvu se mu nadzvedla jeho špičatá bradka.

„Inspektorko, jedině vy jste tu mohla najít mrtvolu.“

„Keatsi, co kdybyste jen…“

„Ví to?“ zeptal se Keats Bryanta.

Postřehla, že její parťák rychle zavrtěl hlavou.

„Vím co?“ zeptala se.

„Výborně,“ usmál se Keats spokojeně. „Teď se podívám na naši oběť.“

Kim tázavě pohlédla na svého parťáka a hledala vysvětlení.

„Bryante…?“

Zvedl ruce. „Jdu někam sehnat kafe. Budete ho potřebovat.“

Kim měla najednou pocit, že všichni slyšeli vyprávět vtip a jen ona ho nepochopila. Nemohla se ubránit domněnce, že to nějak souvisí s těmi dvěma konzultanty, kteří teď stáli uprostřed pozemku.

Pokrčila rameny, potom se otočila k profesorovi. „Musím vás požádat, abyste tuhle oblast opustil.“