DEN NIONDE GRAVEN

Copyright © Stefan Ahnhem 2015

Published by agreement with Salomonsson Agency

Translation © Vendula Nováková, 2018

ISBN 978-80-242-6209-3

PROLOG

14. června 1998 – 8. listopadu 1999

BYLA TAKOVÁ TMA, že neviděl téměř nic. Vězeňský transport se při jízdě nepřístupným terénem silně otřásal a on přes veškerou snahu nedokázal psát čitelně. Ale nedalo se nic dělat. Tohle byla jeho poslední příležitost všechno zapsat, než se kaluž krve pod ním zvětší nad únosnou mez. Zaznamenat příběh o lásce, kvůli níž všechno opustil a vrhl se do neznáma. Příběh o tom, jak ho jeho vlastní lidé postřelili a zajali a on teď míří vstříc téměř jisté smrti.

Tužku u sebe nosil od chvíle, co opustil izraelský vojenský tábor u kontrolního stanoviště v Huwwaře a vydal se na okupované území Západního břehu. Psal na prázdné stránky z deníku, který našel v Tamirově batohu, tam také objevil použitou obálku a obrátil ji naruby. Když dopis dopsal, zkrvavenýma rukama stránky přeložil, vsunul je do obálky a snažil se ji zalepit, jak nejlépe to šlo.

Známku ani adresu příjemce neměl. Znal pouze jméno. Přesto bez váhání prostrčil dopis tenounkou škvírkou v korbě a pustil ho. Bude-li to Boží vůle, však on na správnou adresu dojde, pomyslel si a poddal se únavě.

Obálka vůbec nedopadla na zem, zachytil ji silný poryv větru a nesl ji výš a výš k černému bezhvězdnému nebi nad Náblusem, kam se přes hory Ebal a Gerizim valila bouře. Doba mezi blesky, které ozařovaly tmu, a tlumeným hřměním se neustále zkracovala. Déšť byl na spadnutí, zdálo se, že zbývají pouhé vteřiny, než kapky srazí obálku k zemi a suchou hlínu promění v mazlavé bahno. Ale pršet nakonec vůbec nezačalo a zakrvácená obálka s ručně psaným dopisem pokračovala v cestě, stoupala stále výš přes hory a dál ke hranicím Jordánska.

Saladdín Hazáimi ležel na karimatce a díval se na nebe, které osvětlovaly první nesmělé paprsky svítání. Noční vichřice konečně zeslábla a zdálo se, že bude nádherný den.

Jako by si slunce řeklo, že na počest jeho sedmdesátých narozenin vymete oblohu do čista. Ale o tom Saladdín Hazáimi nepřemýšlel. Narozeniny sice byly hlavním důvodem jeho desetidenního putování, ale teď byl plně zaujat něčím jiným.

Nejdřív si myslel, že je to letadlo v několikakilometrové výšce, ale pak se přiklonil k tomu, že to zřejmě bude pták s poraněným křídlem. Teď už vůbec neměl ponětí, co se to asi padesát metrů před ním snáší z nebe a občas se to na slunci zaleskne.

Saladdín Hazáimi vstal a s překvapením zjistil, že po bolesti zad, která ho každý den po ránu trápila, není ani památky. Rychle si sbalil karimatku a dal ji do batohu. Brzy se něco stane. Něco velmi důležitého, a on cítil, jak ho zaplavuje příval energie.

Musí to být znamení shůry. Zjevení od Boha, v nějž odjakživa věřil a který mu tímto říká, že je na správné cestě. Od Boha, jehož syna se v den svých sedmdesátin rozhodl následovat a putovat v jeho stopách z Jeruzaléma až ke Galilejskému jezeru.

Včera navštívil posvátnou jeskyni v Anjaře a původně chtěl strávit noc na stejném místě jako Ježíš se svými učedníky a Pannou Marií. Strážní si ho však všimli a on musel přespat pod širým nebem. Ale všechno má zjevně svůj smysl, pomyslel si Saladdín a svižným krokem vyrazil po nerovné zemi k olivovníku, v jehož větvích uvízlo znamení od Boha.

Když ke stromu došel, uviděl, že je to obálka. Obálka?

Ať si lámal hlavu, jak chtěl, nedokázal přijít na žádné logické vysvětlení, odkud se tu vzala, a tak se nakonec rozhodl, že se spokojí s odpovědí, že přišla z nebes. A třeba se tak docela nemýlil, protože uslyšel svůj vnitřní hlas, jak mu opakuje jako mantru, že se musí o obálku postarat, jak bylo zamýšleno. Že právě tohle a nic jiného je skutečným důvodem jeho putování.

Po několika pokusech se mu podařilo obálku shodit kamenem a zachytit ji, ještě než dopadla na zem. Byla špinavá a potrhaná a vypadala, jako by přežila soudný den. Také byla těžší, než očekával.

Všechny pochyby se rozplynuly. Vyvolil si ho Bůh.

Tohle není jen tak obyčejná obálka.

Pečlivě si ji prohlédl z obou stran, jestli mu něco nenapoví, ale našel pouze jméno napsané drobnými kostrbatými písmeny.

Áiša Šáhínová

Saladdín Hazáimi usedl na kámen a s námahou to jméno vyslovil, ale nic mu neříkalo. Po chvíli váhání vytáhl nůž a opatrně obálku rozřízl. Podvědomě zatajil dech, vyndal dopis z obálky a rozložil ho. Uviděl, že je psaný rukou a že písmena tvoří dlouhé řádky slov.

Byl psaný hebrejsky, aspoň to poznal. Ale jak by tomu mohl porozumět, on, který sotva umí číst arabsky?

Tak to se mu Bůh snaží říct? Chce ho potrestat za to, že se nikdy nenaučil číst? Anebo ten dopis vůbec není určen jemu? Je snad jen bezvýznamným prostředníkem, jehož jediným úkolem je poslat dopis dál? Marně se snažil potlačit zklamání, dopis zase přeložil a vrátil do obálky a pokračoval v putování na sever do Ajlounu, kde ho zdráhavě hodil do schránky.

Mnozí lidé by chování Chálida Šawábky určitě odsoudili jako ostudné a hluboce nemorální. On sám si nijak nevyčítal, že si přisvojil dopis, na kterém chyběla známka, odesilatel i celá adresa. Dopisy, které odesilatel neopatřil potřebnými údaji a známkou, považoval za své vlastnictví. Tímto pravidlem se bez výjimky řídil po celých třiačtyřicet let, co na poště třídil zásilky.

Doma uchovával spoustu krabic plných nedoručených dopisů, jednu za každý rok, a neznal nic lepšího než náhodně některý z nich vylovit a začíst se do myšlenek, které byly ve skutečnosti určené někomu jinému. Zrovna tato obálka však byla zcela výjimečná.

Už z toho, jak byla poničená, poznal, že cestou zažila spoustu dobrodružství. Kromě toho už ji někdo rozřízl, obsah však v obálce ponechal.

Pro nikoho jiného než pro něj.

Chálid Šawábka přesně o devadesát osm minut dříve než obvykle dorazil domů a zamkl za sebou dveře. Aby ušetřil čas, vynechal odpolední čaj, přestože měl s sebou krupicový koláč, a celou cestu od autobusu klusal. Dost se zadýchal a cítil, jak se potí a příliš těsná polyesterová košile se mu lepí na tělo.

Večeře počká. Místo ní si nalil sklenku vína z láhve, kterou ukrýval za knihami v knihovně, usadil se do křesla, rozsvítil starou stojací lampu, vzal obálku a se zatajeným dechem z ní opatrně vytáhl dopis.

„Konečně,“ řekl si pro sebe a natáhl se po sklence s vínem, ponechán v blažené nevědomosti ohledně toho, že se krevní sraženina, která se mu už několik let tvořila v levé noze, uvolnila a spolu s krví putuje do plic.

Mariin strýček zemřel na plicní embolii už před více než rokem, ale ona do jeho domu dosud nevkročila. Její dva bratři napadli závěť a snažili se Marii vší mocí přinutit, aby se dědictví vzdala. Dokonce i její vlastní otec do ní hučel, že Chálid Šawábka žil celý život sám a nakonec přišel o rozum a že ženám nepřísluší, aby něco vlastnily a spravovaly majetek.

Ale Maria si stála na svém a nyní konečně mohla vsunout klíč do zámku a otevřít dveře. Oba bratři i rodiče s ní kvůli tomu přerušili styky, ale nedalo se nic dělat. Teď odsud nechá všechno vystěhovat, dům prodá a konečně si bude moct dovolit dát výpověď v krejčovství, odstěhovat se do Ammánu a začít se věnovat prosazování ženských práv v jordánské Národní komisi pro ženy.

Bylo to víceméně vyloučené. Vůbec nic nenasvědčovalo tomu, že by dopis mohl doputovat k adresátovi. Pravděpodobnost, že na cestě překoná všechny překážky, byla tak nepatrná, že se ani nedala vypočítat.

A přesto se to stalo.

Rok, čtyři měsíce a šestnáct dní poté, co byla obálka prostrčena škvírou v nákladním autě a za černé noci se jí zmocnil poryv větru, dopis objevila Maria Šawábková a o několik hodin později se jí podařilo nemožné a našla k němu správnou obálku, na které stálo pouze jméno.

Po přečtení příšerného příběhu tři noci nezamhouřila oka, pak jméno vyhledala na internetu, obálku opatřila známkou, dopsala na ni celou adresu a odeslala ji na nejbližší poště. Neměla tušení, jaké následky to bude mít.

Áiša Šáhínová

Selmedalsvägen 40, 7. poschodí

129 37 Hägersten

Švédsko

ČÁST PRVNÍ

16. – 19. prosince 2009

Mnozí lidé budou mými činy zděšeni. Někteří je budou vnímat jako pomstu za všechna příkoří, která byla spáchána. Jiní jako absurdní pokus vysmát se systému a ukázat, jak daleko lze zajít. Ale valná většina bude dojemně zajedno v tom, že jsou to činy naprosto šíleného člověka.

Všichni se budou mýlit…

1

Před dvěma dny

SOFIE LEANDEROVÁ SEDĚLA v čekárně ultrazvukového pracoviště v Jižní nemocnici a listovala ohmataným výtiskem časopisu Rodiče, jehož stránky byly plné fotografií krásných, šťastných maminek a tatínků. Kéž by mohla patřit mezi ně. Ale poté co absolvovala několik neúspěšných cyklů klomifenové léčby, už začala pochybovat o tom, že se činnost jejích vaječníků podaří obnovit.

Tohle je její úplně poslední šance. Jestli se ukáže, že ani tentokrát lék nezabral, bude to muset vzdát.

Což už její manžel zjevně udělal. Přitom jí slíbil, že bude s ní, kdykoli ho bude potřebovat. Podívala se na mobil a znovu si přečetla jeho zprávu. Něco mi do toho přišlo a bohužel to nestihnu. Jako by šlo o to, aby cestou domů z práce koupil litr mléka. Nezmohl se ani na „držím palce“.

Před třemi lety se přestěhovali do Švédska, do Stockholmu, a ona doufala, že to pro jejich vztah bude vzpruha. Manžel se dokonce rozhodl přijmout její příjmení. Tehdy to vnímala jako vyznání lásky. Důkaz, že ať se stane cokoli, oni budou držet spolu. Teď už si tím tak jistá nebyla a nedokázala se zbavit dojmu, že se čím dál víc odcizují. Pokoušela se s ním o tom mluvit, ale on dělal, že neví, o čem je řeč, a vytrvale ji ujišťoval o své lásce. Ale ona mu to poznala na očích. Nebo spíš na tom, jak se jí vyhýbal pohledem.

On, který jí tehdy zachránil život, najednou nestíhal a už se na ni skoro ani nepodíval. Měla chuť mu zavolat a přitlačit ho ke zdi. Zeptat se ho, jestli už ji nemiluje. Jestli potkal někoho jiného. Ale neměla na to odvahu. Kromě toho si byla jistá, že by hovor od ní stejně nepřijal. V práci telefon skoro nikdy nezvedal, a obzvlášť ne teď, když byl zabraný do nového projektu. Ne, její jedinou nadějí je pozitivní zpráva od lékaře. Jen ať tohle dobře dopadne a všechno bude zase v pořádku. Dá manželovi dítě a on si uvědomí, jak moc ji ve skutečnosti miluje.

„Sofie Leanderová,“ zavolali na ni a Sofie následovala sestru po chodbě do malé vyšetřovny se staženými žaluziemi, velkým přístrojem připomínajícím počítač a nemocničním lůžkem.

„Odložte si prosím tady na věšák a položte se na postel, lékař tu bude co nevidět.“

Sofie přikývla, pověsila si kabát a začala si zouvat kozačky, sestra mezitím odešla. Na lůžku si vyhrnula halenku a rozepnula kalhoty, přitom se rozhodla, že manželovi přece jen zavolá a zeptá se ho, co má tak důležitého, že nemůže být při vyšetření s ní. Ve chvíli, kdy se natáhla pro kabelku, se však dveře otevřely a vstoupil lékař.

„Vy jste Sofie Leanderová?“ Sofie přikývla.

„Dobře, tak se na to podíváme… Nejdřív se prosím otočte na bok zády ke mně.“

Sofie to udělala a uslyšela, jak lékař za jejími zády otevírá něco zabaleného v plastu. Nedokázala říct proč, ale celá ta situace se jí nějak nezdála.

„Promiňte, ale já jsem tu kvůli vyšetření vaječníků.“

„Samozřejmě. Jen musíme nejdřív odbýt tohle,“ řekl lékař a začal jí prohmatávat obratle.

Najednou ucítila vpich uprostřed zad.

„Počkejte, co to děláte? Vy jste mi píchl injekci?“ Sofie se otočila a uviděla, jak si lékař strká něco do kapsy u kalhot. „Okamžitě mi řekněte, co…“

„Můžete být úplně v klidu. To je naprosto standardní postup. To jsou vaše věci?“ Lékař ukázal na její kabát a boty, ale nečekal, až mu odpoví, a položil jí je k nohám. „Abychom tu něco nezapomněli. Jak by to vypadalo?“

Sofie na ultrazvukovém vyšetření vaječníků nebyla poprvé a věděla, že tohle rozhodně není standardní postup. Neměla ponětí, co se tu děje. Byla si však zcela jistá, že se jí to nelíbí. A že chce pryč. Pryč od toho lékaře, pryč z vyšetřovny. Pryč z celé nemocnice.

„Já už budu muset jít,“ řekla a pokusila se vstát. „Chci odejít, slyšíte mě?“ Ale tělo ji neposlouchalo. „Co se to děje? Co jste mi udělal?“

Lékař se k ní naklonil, usmál se a pohladil ji po tváři. „Brzy to pochopíte.“

Sofie se snažila protestovat a hlasitě křičet. Ale lékař jí na obličej připevnil dýchací přístroj, který všechny zvuky utlumil, a než se vzpamatovala, odbrzdil postel a vezl ji ven z vyšetřovny a kamsi dál po chodbě.

Kéž by se mohla něčeho zachytit, čehokoli, vyklouznout z postele a dát všem přítomným najevo, co se tu děje. Ale nešlo to. Dokázala jen ležet a zírat do stropu, na němž se míhala zářivka za zářivkou. Další tváře. Všude samé těhotné maminky a nastávající tatínkové.

Sestry a lékaři. Byli tak blízko, a přece tak daleko. Otevřely se dveře. Vjeli do výtahu, kolem slyšela hlasy dalších lidí. Dveře výtahu se za ní zavřely. Anebo se otevřely?

Opět osaměla s lékařem pohvizdujícím si jakousi melodii, která se odrážela od holých stěn. Nic jiného neslyšela. Jen to pískání a vlastní dech, který jí připomněl, jaké to bylo, když byla malá a měla astma. Tehdy si občas musela přestat hrát a lapala po dechu, připadala si úplně bezmocná. Teď se také cítila bezmocná a maličká a nejraději by se zhroutila v slzách. Ale ani toho nebyla schopná.

Zářivky na tmavém betonovém stropě se zastavily a ona uviděla, jak ji lékař přesouvá na nosítka, nejdřív nohy a potom horní polovinu těla. Brzy to pochopíte, řekl jí předtím. Jak by to mohla pochopit? Dokázala myslet jen na toho plastického chirurga z Malmö, který pacientkám píchal injekce s jakousi látkou, aby se nemohly bránit, a pak je znásilnil. Ale proč by ji někdo chtěl znásilňovat?

Lékař zasunul nosítka pozpátku do sanitky a Sofie se rozhodla, že se zaměří na zvuky. Dveře u řidiče se zavřely a motor se rozběhl. Rozjeli se a odbočili na západ na Ringvägen a pak pokračovali po Hornsgatan k Hornstullu a po Liljeholmském mostě vyjeli z centra. Potud neměla s orientací potíže. Potom však několikrát obkroužili kruhový objezd a ona ztratila přehled o světových stranách.

Když asi po dvaceti minutách zastavili, klidně mohli být zpátky v nemocnici, anebo někde úplně jinde. Slyšela, jak se otevírají vrata garáže, sanitka popojela ještě asi třicet metrů a motor zhasl.

Dveře se otevřely, lékař ji vytáhl ven a odvážel ji na nosítkách. Další zářivky míhající se na stropě. Jeli čím dál rychleji a po chodbě se rozléhaly lékařovy kroky na tvrdé podlaze, až se nakonec zastavil. Chrastění klíčů a pípnutí, zvuk jakéhosi elektrického pohonu.

Lékař ji zavezl do temné místnosti a ona slyšela, že se za nimi cosi zavírá. Na stropě se rozsvítila silná lampa a vrhala světlo přímo na podlouhlý stůl. Žádných oken si nevšimla, nevěděla ani, jak je místnost velká. Viděla jen lampu a stůl s všemožnými přístroji. Lékař ji přistrčil blíž a ona uviděla, že stůl je pokrytý igelitem a opatřený několika řemeny, v dolní polovině kousek od středu byl asi deseticentimetrový otvor. Vedle stál kovový stolek, na němž byly na bílé utěrce vyrovnané různé chirurgické nástroje.

Teprve teď Sofii Leanderové došlo, o co se tu jedná.

Když uviděla všechny ty nůžky, kleště a skalpely, bylo jí všechno jasné.

Proč ji unesli.

A co ji čeká.

2

FABIAN RISK si tu zprávu přečetl ještě jednou a pak vzhlédl od mobilu a setkal se s tázavým pohledem třídní učitelky. „Je mi líto, ale bohužel to vypadá, že manželka nedorazí.“

„Aha? Dobře,“ řekla třídní učitelka a svým výrazem dávala jasně najevo, co si o tom myslí.

„Cože, máma nepřijde?“ Matilda se tvářila, že raději skočí z mostu, než aby podstoupila pohovor s učitelkou bez Sonji. A Fabian jí rozuměl. Posledních několik schůzek z různých důvodů zmeškal, a přestože Matilda chodila už do třetí třídy, on si ani nepamatoval, jak se její třídní učitelka jmenuje.

„Matildo, máma bohužel musí pracovat. Víš, jak to chodí, když má před sebou výstavu.“

„Ale vždyť říkala, že přijde.“

„Já vím, a věř mi, že ji to mrzí stejně jako tebe. Ale určitě to zvládneme výborně i bez ní.“ Pohladil ji po hlavě a doufal, že ho učitelka podpoří, ta mu však odpověděla jen mrazivým úsměvem.

„Nech toho.“ Matilda mu odstrčila ruku a upravila si růžové sponky v tmavých vlasech, které jí sahaly po ramena.

„No, takže co se týče Matildina přístupu k učení a její práce v hodině, celý učitelský sbor ji hodnotí veskrze pozitivně.“ Třídní učitelka listovala ve svých papírech. „Ve švédštině i v matematice patří k nejlepším ze…“ Odmlčela se a podívala se na Fabianův mobil, který začal vibrovat na stole.

„Pardon.“ Fabian se mrkl na displej a překvapeně zjistil, že mu volá Herman Edelman. Byl jeho šéf po celou dobu, co Fabian pracoval u celostátního útvaru kriminální policie ve Stockholmu, a přestože už mu minula šedesátka, k odchodu se nechystal a stále ho poháněla neutuchající touha zjistit pravdu. Fabian upřímně přiznával, že kdyby nebylo Edelmana, jako vyšetřovatel by nestál za nic.

Ale zrovna dnes Edelmana na oddělení už od oběda neviděli, a když odpoledne seděli u kávy, Fabian ani nikdo jiný z týmu o něm neměl žádné zprávy, a nakonec si začali dělat starosti, jestli se něco nestalo.

A teď mu volá. Navíc po pracovní době, což mohlo znamenat jen jedinou věc.

Že se něco opravdu stalo. Něco, co nemůže počkat.

Fabian už chtěl hovor přijmout, ale učitelka si odkašlala. „Nemáme na to celý večer. Mám naplánované i další schůzky.“

„Pardon, kde jsme to byli?“ Fabian hovor odmítl a mobil odložil.

„U Matildy. Vaší dcery.“ Učitelka ho poctila úsměvem. „Jak jsem říkala, celý učitelský sbor ji hodnotí výhradně pozitivně. Ale…“ Podívala se Fabianovi do očí. „Pokud nemáte nic proti, ráda bych si s vámi promluvila o samotě.“

„Ano? Tak dobře. To nebude problém. Že ne, Matildo?“

„O čem se budete bavit?“

„Určitě jen o nějakých dospěláckých věcech.“ Fabian se obrátil k třídní učitelce a ta s úsměvem přikývla. „Počkej prosím na chodbě, já hned přijdu.“

Matilda si povzdechla a cestou ze třídy se schválně šourala. Fabian se za ní díval, ale stále mu vrtalo hlavou, co mu asi Edelman chtěl.

„No. Věc se má tak.“ Učitelka položila sepjaté ruce na stůl. „Z různých zdrojů jsem se doslechla, že Matilda vykazuje závažné znaky…“ Opět ji přerušilo vibrování Fabianova mobilu a nedalo se přehlédnout, jak ji to podráždilo.

„Omlouvám se, opravdu netuším, co se to děje.“ Vzal do ruky mobil a podíval se na displej. Tentokrát ho sháněla jeho kolegyně Malin Rehnbergová, která byla na semináři v Kodani. Edelman jí patrně zavolal, protože věděl, že Fabiana sežene snáz. „Promiňte, prostě to budu muset…“

„Dobře. V tom případě tu asi končíme,“ řekla učitelka a začala si sbírat papíry.

„Počkejte přece. Copak nemůžeme…“

„Na této škole platí ohledně mobilů v hodinách nulová tolerance a já nevidím důvod, proč bychom měli mít zvláštní výjimky pro dospělé.“ Srovnala si papíry a dala je do aktovky. „Jen si vyřiďte ten svůj důležitý hovor a já se budu věnovat těm, kdo se o své děti zajímají. Pěkný večer přeju.“ Vstala.

„Počkejte, asi jsme vykročili špatnou nohou,“ řekl Fabian a mobil utichl. Hlasová schránka. Hlavně mi do hlasové schránky nahraj vzkaz, co se stalo. „Omlouvám se. Samozřejmě jsem tu jen kvůli Matildě a ničemu jinému.“

Žena, jejíž jméno zapomněl, se na něj dívala téměř pohrdavě.

„Dobře.“ Znovu otevřela aktovku a vyndala z ní Matildinu složku.

„My se do těchhle věcí většinou nemícháme. Ale v případě vaší dcery mi to připadá obzvlášť důležité, protože pokud něco brzy neuděláte, hrozí, že se to projeví na jejích výsledcích ve škole.“

„Pardon, ale já to asi nechápu. Co máme udělat?“

Třídní učitelka položila na stůl výkres. „Tohle je jeden z jejích posledních výtvorů. Posuďte sám.“

Fabian se na kresbě poznal, měl na ní bradku, kterou si před několika týdny oholil. Proti němu stála Sonja, v ruce držela kuchyňský nůž. Oba křičeli s otevřenými ústy a v obličeji byli celí rudí. Fabian si vzpomněl, že se jí ptal, jestli je opravdu nutné, aby po večerech tolik pracovala. Sonja se rozčílila, vmetla mu do tváře všechny jeho přesčasy za poslední léta a obvinila ho, že myslí jen na svoje potřeby.

A to se dohodli, že se před dětmi nikdy hádat nebudou. On navíc v zápalu hádky Sonje vyhrožoval rozvodem, což situaci příliš nevylepšilo.

„Nevím, co na to říct. To je, to je…“

„Tady máte ještě jeden,“ přerušila ho třídní učitelka.

Tentokrát obrázek představoval Matildinu fototapetu u postele a přesně jako ve skutečnosti byla na dolním okraji výkresu vidět její plyšová zvířátka vyrovnaná na polštářích. Fabian se neubránil pocitu hrdosti nad tím, jak Matilda hezky kreslí, ale zároveň se snažil zpracovat, co je napsané v komiksových bublinách ilustrujících hádku za zdí. Tentokrát šlo o sex, a jak Fabian viděl, některé repliky se bolestně blížily pravdě.

Nejraději by se propadl do země a prostě odsud zmizel.

„Leccos je samozřejmě vymyšlené a přehnané, to chápu. Ale tohle téma se objevuje ve všem, co Matilda právě tvoří, a já si říkala, že byste o tom asi měli vědět. Aspoň já bych to na vašem místě vědět chtěla.“

„Jistě,“ kývl Fabian a snažil se zakrýt, že se mu mobil v ruce opět rozvibroval.

Cestou k východu z björngårdské školy Fabian Edelmanovi zavolal, ale bylo obsazeno. „Podívej, Matildo, napadl další sníh.“ Rozhlédl se po školním dvoře, který pokrývala silná vrstva čerstvého sněhu. „To je super, ne? Zítra můžete stavět sněhuláky.“

„Do zítřka z toho určitě bude jenom břečka,“ řekla Matilda a pustila se dolů ze schodů.

„Matildo, počkej.“ Fabian ji doběhl. „Doufám, že si neděláš starosti kvůli tomu, že se já a maminka rozvedeme?“

„Tak o tomhle jste mluvili.“

„Cože? Takže si starosti děláš?“

Matilda neodpověděla a vyběhla k autu zaparkovanému na protější straně ulice.

Fabian zmáčkl dálkové ovládání a auto odemkl, aby Matilda mohla nastoupit. Asi by měl pospíchat za ní, ale nevěděl, co jí má říct. Měla pravdu. Jestli to takhle půjde dál, definitivní krach manželství je pouhou otázkou času. Přitom Sonje, ale hlavně sám sobě slíbil, že se nikdy nevydá ve stopách svých rodičů. Ať se stane cokoli. Ať budou mít sebevětší problémy. Nikdy nepřestane bojovat. Za žádnou cenu to nevzdá.

Teď už si tím nebyl tak jistý.

Pneumatiky mu ucházely a on už tak dlouho jezdil po ráfcích, že se kola patrně nebudou vůbec dát opravit. Fabian si povzdechl, vytáhl mobil a zavolal Malin Rehnbergové.

„Fabiane, kde sakra vězíš? Máš jediné štěstí, že jsem víc než šest set kilometrů od tebe.“

Nejlepší strategií teď bylo zachovat mlčení a nechat ji vymluvit.

„Chápeš, že kvůli tomu, že se neobtěžuješ zvednout telefon, mi Herman neustále volá jako šílený? Jsem snad jeho sekretářka, nebo co? Je mi jasné, že je to každému fuk, ale já se právě nacházím v Kodani na semináři, který je opravdu zajímavý.“

„Dobře, a o co tedy…“

„Akorát postele tu nestojí za nic a já si připadám jako oteklá zpocená velryba.“

„To chápu, ale…“

„A kašlu na to, že mi ještě zbývají dva měsíce, protože jestli ta mimina co nejdřív nevylezou ven, asi spáchám něco nezákonného. Haló? Fabiane? Jsi tam?“

„Řekl ti, o co jde?“

„Ne, nebo já nevím. Očividně to bylo hrozně důležité. Ale mám takový nápad.“

„Ano?“

„Zkus to příště vzít, až ti zavolá.“

Ozvalo se cvaknutí a Fabian si pomyslel, že má naprostou pravdu. Také doufal, že Malin co nejdřív porodí. Patnáct vteřin nato mu přišla esemeska, v níž se mu Malin omlouvala, že byla nepříjemná, a dušovala se, že se zase bude chovat normálně, jakmile bude mít to „pekelné těhotenství“ za sebou.

Fabian se posadil za volant a podíval se ve zpětném zrcátku na Matildu. „Co kdybychom se zastavili v Ciao Ciao pro pizzu?“

Matilda pokrčila rameny, ale Fabian si všiml, že trochu ožila, i když se to snažila nedávat najevo. Nastartoval a zabočil na Maria Prästgårdsgatan, zároveň se znovu pokoušel dovolat Edelmanovi.

„Ahoj Hermane, vidím, že jsi mi volal.“

„Předpokládám, že můžu poděkovat Malin.“

„Byl jsem ve škole na pohovoru s třídní učitelkou a teprve teď jsem…“

„Jo jo, to je jasné. Sháním tě kvůli tomu, že mě na osmou večer povolali na Säpo a byl bych rád, abys šel se mnou.“

„Dnes večer? Promiň, mám na starosti děti. Proč je tak důležité, abych tam šel zrovna…“

„Velíš tu ty, nebo já?“

„Tak jsem to…“

„Tak poslouchej. Persson a Päivinen odhalili novou stopu v případu Adama Fischera a Höglund s Carlénovou mají plné ruce práce se sledováním Diega Arcase. Jedině ty a Rehnbergová teď na ničem nepracujete. A pokud vím, Rehnbergová je v Kodani.“

„Dobře, ale mohl bys mi říct, co se děje?“

„Předpokládám, že právě o tom se nás chystají informovat. Sraz před budovou za pět osm. Měj se.“

Fabian si vytáhl z uší sluchátko od handsfree a zabočil na Nytorgsgatan. S tajnouslužbouSäpo se jeho cesty nezkřížily poprvé. Ale na žádnou schůzku po pracovní době ho dosud nepozvali, což se dalo snadno vysvětlit tím, že se nachází příliš nízko v hierarchii. Zato Herman Edelman byl u nich pečený vařený a nikdy neopomněl zdůraznit, jak je důležité neustále si krýt záda, pokud člověk hodlá schůzku s nimi přežít.

A teď chce, aby Fabian šel s ním.

„Ne, nejde to, Fabiane. Je mi líto. Musíš si to zařídit nějak jinak.“

„A jak si to mám asi tak zařídit? Co myslíš?“ řekl Fabian s pohledem upřeným na zasněžené hřebeny střech a poslouchal, jak do sebe Sonja vtahuje jedovatý kouř a pak ho dlouze a hlasitě vydechuje. Což byla známka toho, že má opravdu špatnou náladu.

„Co já vím. Budeš muset improvizovat. Nemám čas se s tebou vybavovat.“

„No počkej,“ řekl Fabian a v odrazu ve skle viděl, jak Matilda sedí v kuchyni a poslouchá. Vzal dálkové ovládání, pustil televizi a zesílil zvuk.

Osm dní poté, co král večírků Adam Fischer beze stopy zmizel, policie zveřejnila prohlášení, že se jedná o únos…

„Sonjo, tohle není moje rozhodnutí. Prostě nemám na vybranou.“

„A ty myslíš, že já jo?“

Ve studiu s námi je profesor kriminologie Gerhard Ringe…

„Mám prostě odhodit štětce a říct Ewě sorry, žádná výstava nebude?“

„Ne. Ale…“

„Tak vidíš.“

„Prosím tě, uklidni se.“

Z jakého důvodu podle vás policie tuto informaci zveřejnila, a proč zatím nebyla řeč o výkupném?

„Já jsem v klidu,“ řekla Sonja a vůbec se nesnažila zakrýt, že si znovu potáhla. „Jen nechápu, proč je takový problém, že pro změnu jednou musím pracovat já.“

„Fajn, tak já se to pokusím zařídit nějak jinak. Máš nějakou představu, kdy asi tak dorazíš domů?“

„Mám. Až to tu dodělám. A prosím tě, neptej se mě, kdy to bude, protože nemám ponětí. Vím jedině to, že ty obrazy každou vteřinou nenávidím víc a víc.“ Další povzdech a další šluk. „Promiň… Mám toho plné zuby a chce se mi ze všeho zvracet.“

„Miláčku. To bude v pohodě. Takhle se cítíš před každou výstavou a pak tě najednou něco osvítí a už jde všechno jako po másle.“

„Uvidíme, jak to dopadne.“

„Já to nějak vyřeším. Nemysli na to.“

„Tak fajn.“

„Miluju tě.“

„Zatím ahoj.“

Fabian se posadil k Matildě do kuchyně a vytáhl svou pizzu.

„Jaká byla ta tvoje banánová pizza?“

„Dobrá. Ale tati?“

„Ano?“

„Řekla máma, že tě taky miluje?“

Fabian se na ni podíval a uvažoval, co jí má odpovědět. „Ne, neřekla.“

„To asi jen kvůli tomu, že je moc nervózní.“

Fabian přikývl a vzal si velký kus pizzy, která už dávno vychladla.

3

FABIAN V BUDOVĚ tajné služby Säpo nebyl poprvé. Ale ještě nikdy neprošel tolika bezpečnostními kontrolami a nedostal se tak daleko, aby se zcela přestal orientovat. Teprve po četných jízdách výtahem a nekonečném putování chodbami bez oken je spolu s Hermanem Edelmanem, nebývale zamlklým, zavedli do velké, tlumeně osvětlené místnosti.

Těsně předtím, než musel Fabian odejít, dorazil domů z florbalu Theodor a po krátkém dohadování souhlasil, že se o Matildu postará a dohlédne na to, aby šla včas spát. Přestože byl běžný všední den, Fabian jim dovolil, aby si u sebe v pokojíčku pustili film a vzali si k němu brambůrky i limonádu. Na oplátku mu museli jen slíbit, že to neřeknou Sonje a že o tom Matilda ve škole nenakreslí obrázek.

„Vy asi budete Herman Edelman a Fabian Risk.“ Ze tmy vyšla jakási žena a potřásla si s nimi rukou. „Vítám vás. Anders Furhage a ostatní už na vás čekají.“

Žena je vedla dál do místnosti, a když Fabianovy oči přivykly tmě, uviděl několik velkých tmavých kostek, které se jakoby vznášely asi metr nad podlahou. Fabian už o místnostech zabezpečených proti odposlechu slyšel, povídalo se, že na ně tajná služba vynaložila desítky milionů, ale poprvé je viděl na vlastní oči. Zato Edelman na sobě nedal znát žádné překvapení. Pokročil dopředu a přitom si kapesníkem čistil kulaté brejličky. Takhle vážného a zachmuřeného ho Fabian naposledy viděl, když mu před deseti lety zemřela manželka na rakovinu.

„Odevzdejte mi prosím svoje mobily,“ požádala je žena a zastavila se u schůdků vedoucích k jedné z krychlových kójí. Dveře do ní byly pootevřené a několik decimetrů silné, jejich tloušťka svědčila o tom, že dokážou kóji hermeticky uzavřít.

Odevzdali telefony, vyšli po schodech a vstoupili do krychlové místnůstky s hnědými stěnami a tmavě červeným kobercem. Kolem oválného stolu z ořechového dřeva, na němž byly přichystané sklenice a láhve minerálky, seděli tři muži v oblecích, každý měl kravatu v jiné barvě. Fabian ihned poznal generálního ředitele Anderse Furhageho, který vstal a pozdravil se s nimi, dveře za nimi se mezitím zavřely.

„Jsem rád, že jste mohli přijít takhle narychlo. Asi je vám jasné, že všechno, co tu bude řečeno, je naprosto důvěrné.“ Fabian a Edelman přikývli a posadili se.

„Tak dobře, pojďme přímo k věci,“ řekl Anders Furhage a zahleděl se jim do očí. „Došlo k jisté… řekněme situaci, ze které se možná nakonec vyklube něco úplně nepodstatného. Bezvýznamná maličkost.“ Fabian se letmo podíval na Edelmana, který se tvářil stejně nechápavě jako on sám.

„Tady Melvin Stenberg má na starosti ochranu osob a poví vám o tom víc,“ pokračoval Furhage a kývl na muže s modrou kravatou.

„Dnes v 15.24, zhruba hodinu po ukončení interpelací, odešel Carl-Eric Grimås západním východem z budovy parlamentu, před níž na něj čekalo auto. Podle našeho řidiče se Grimås venku vůbec neukázal a od té doby ho nikdo neviděl.“

„Počkejte, chcete říct, že zmizel sám ministr spravedlnosti?“ zeptal se Edelman.

Stenberg si upravil kravatu a krátce přikývl.

„Prohledali jsme oblast kolem vládních i parlamentních budov a vyslechli jsme jeho rodinu i vedoucí kanceláře ministerstva spravedlnosti,“ řekl muž se zelenou kravatou. „Ale pro všechny je to záhada.“

Rozhostilo se ticho, jako by všichni – včetně těch třech kravaňáků – potřebovali vstřebat fakt, že jeden z nejvýše postavených ministrů, který navíc zodpovídá za jejich agendu, beze stopy zmizel.

„A tomuhle vy říkáte maličkost?“ Edelman zakroutil hlavou.

„Hermane, nic takového jsem netvrdil.“ Furhage se na Edelmana usmál. „Nerad bych sklouzl ke slovíčkaření, ale já přece říkal, a tobě to také musí být zcela jasné, že prozatím nevíme, jestli…“

„Do prdele, vždyť on zmizel! Kolik našich politiků musí přijít o život, abyste se probrali? Copak Grimås nemá čtyřiadvacet hodin denně ochranku?“

Furhage se obrátil k muži s modrou kravatou a ten si odkašlal.

„No… to je otázka rozpočtu a priorit. Vyhodnotili jsme to tak, že pokud se pohybuje v parlamentních budovách, nehrozí mu žádné bezprostřední nebezpečí.“

Ale hlavně že si o tom můžeme popovídat v místnosti zabezpečené proti odposlechu, pomyslel si Fabian. Furhage mezitím dal muži se zelenou kravatou znamení, aby zmáčkl tlačítko na ovládacím panelu zabudovaném ve stole.

Na zdi se rozbalilo promítací plátno. „Tyto záběry pocházejí z bezpečnostní kamery u příslušného východu,“ řekl muž a spustil projektor.

Záznam trval jen asi minutu a zachycoval Carla-Erika Grimåse, jak přichází k dvojitým proskleným bezpečnostním dveřím, v levé ruce držel aktovku. Protáhl přístupovou kartu čtečkou, otevřel jedny dveře, pak i druhé a zmizel v chumelenici venku.

Fabian poznával jeho oblečení z fotek v novinách. Zimní kabát s velkým černým kožešinovým límcem a nezaměnitelný klobouk, který se stal ministrovým poznávacím znamením. V levém dolním rohu byl vidět časový údaj, skutečně ukazoval právě 15.24.

Projektor zhasl a plátno nehlučně vyjelo ke stropu.

„A venku na něj čekalo vaše auto,“ řekl Fabian a celé mu to připadalo téměř nepochopitelné.

Muž se zelenou kravatou přikývl. „Dodávám, že silně sněžilo, takže řidič až ke vchodu nedohlédl.“

„A kdy tam přijel?“

„Jestli myslíte Grimåse, tak ten v 11.43 prošel hlavním vchodem západní budovy parlamentu,“ odpověděl muž se zelenou kravatou a zdálo se, že ho těší, že může přispěchat s přesnou odpovědí.

„V 11.38 odešel ze sídla vlády v Rosenbadu a rychlým krokem zamířil po Strömgatan, nepřešel však přes most Riksbron, ale zvolil okliku přes Vasabron a nábřeží Kanslikajen. Ochranka byla s ním,“ odpověděl muž s modrou kravatou.

„A kdy začínaly interpelace? Ve dvanáct?“

„Ne, až v půl jedné, ale Grimås je znám tím, že vždycky chodí s předstihem.“

„A to auto, které na něj čekalo? Na kdy bylo objednané?“

„Na patnáctou hodinu,“ odpověděl muž s modrou kravatou a napil se vody.

„Takže sice všude chodí s předstihem, ale budovu parlamentu opustil teprve v 15.24.“

Muži v kravatách se po sobě podívali, načež si Anders Furhage odkašlal.

„Abychom si to vyjasnili. Nepozvali jsme vás, abyste převzali vyšetřování. Naopak. Jste tu jen proto, abychom vás informovali. Jinými slovy: Dokud nezjistíme, že došlo k nějakému zločinu, vyšetřování vedeme my.“

„A co by to mělo být, když ne zločin?“ zeptal se Edelman a zatahal se za vousy.

„Prozatím nemáme žádné důkazy o tom, že by se nějaký zločin stal, a přesně jak… Promiňte, jak že se to jmenujete?“ Furhage se obrátil na Fabiana.

„Fabian Risk.“

„Aha. Přesně jak Risk poukázal, máme tu mnoho nezodpovězených otázek. Na které se teď ze všech sil snažíme najít odpověď. Vyvozovat jakékoli závěry je podle mého názoruv tuto chvíli předčasné. Ale samozřejmě vás budeme neustále informovat.“

„Ano? Stalo se to dnes v půl čtvrté, od té doby to držíte pod pokličkou a nám to sdělujete teprve teď. Tomu říkáte neustále informovat?“

„Řeknu vám to takhle: V současné situaci nemáme ani tělo, ani informace o tom, že by Grimåsovi hrozilo nějaké nebezpečí. Nic nesvědčí o tom, že by došlo k teroristickému činu nebo k něčemu podobnému. Na druhou stranu několik zdrojů vypovědělo, že Grimås poslední dobou působil vystresovaně a nesoustředěně. Což podporuje teorii, že zmizel z vlastní vůle a chce mít chvíli klid.“

Edelman si odfrkl. „A nemůže to být tak, že jste to nebezpečí prostě vyhodnotili špatně a teď se jen snažíte získat čas, abyste ten svůj průšvih zametli pod koberec?“

„Hermane, navrhuju, abychom se k sobě chovali slušně,“ řekl Furhage, ale nezdálo se, že by si Edelmanův útok bral nějak osobně.

„Nikdo se nesnaží nic zamést pod koberec. To bychom tu neseděli. Že ano? Máme stejný cíl. Chceme zjistit, co se stalo. Samozřejmě je možné, že jsme potenciální hrozbu vůči Grimåsovi vyhodnotili nesprávně. Ale to nic nemění na tom, že vyšetřování povedeme my, dokud se neukáže, že byl skutečně spáchán zločin. A rád bych zdůraznil, že vás z toho nehodláme vynechávat, jen chceme využít možnosti pracovat v tichosti. Protože to přece víme oba, Hermane. Jakmile uvedete do chodu tu vaši mašinerii, zpráva se rozšíří do všech médií a ty ani já nebudeme mít čas na nic jiného než na nekonečné tiskové konference.“

„A když s tím nebudu souhlasit?“

„Ale budeš. A abych ti ušetřil zbytečné starosti, už jsem to domluvil s Crimsonem.“

Fabian pozoroval Edelmana, který mlčel a nehnul ani brvou. Podrazili ho a on to měl spočítané. Furhage se bez jeho vědomí domluvil s policejním prezidentem Bertilem Crimsonem dostal svolení, aby z toho kriminální policii vynechali. Podle všeho tu teď sedí na Crimsonův rozkaz. To se nedalo chápat jinak než jako kudla do zad.

Ale Fabianův šéf nechal plynout vteřiny, aniž dal najevo, co si myslí. V klidu si vytáhl pouzdro s doutníčky, otevřel ho a druhou rukou vylovil starý zapalovač značky Ronson, a než se ostatní vzpamatovali, doutníček už rudě žhnul. Furhage ani kravaňáci nic neřekli a Edelman si ještě dvakrát dlouze potáhl a pak teprve doutníček uhasil ve sklenici.

„All right. Takže předpokládám, že jsme tu skončili. Těším se, že nás budete neustále informovat o dalším vývoji.“

„Samozřejmě.“ Furhage mu podal ruku. „Jsi první na mém seznamu. To přece víš.“

Edelman si jeho napřažené ruky nevšímal, podíval se na Fabiana, ten vstal a na odchodu z krychlové místnůstky si umínil, že nikdy nesmí přijmout vedoucí funkci.

Procházeli labyrintem chodeb a Edelman byl stejně zamlklý jako po cestě dovnitř. Těžko říct, jestli se obával odposlechů, anebo byl zkrátka tak naštvaný, že nebyl schopen slova, a Fabian tedy raději také mlčel, ačkoli měl na jazyku spoustu otázek.

Teprve venku ve sněhové vánici na Polhemsgatan Edelman navrhl, aby se posadili do Fabianova auta, přestože na ně čekalo taxi. Přešli přes ulici a Fabian odemkl, nastoupil a nastartoval, aby se zapnulo topení. Edelman se usadil na sedadlo spolujezdce, pohled upíral na čelní sklo zasypané sněhem.

„Nejsem si jistý, jestli to víš, ale Grimås je…“ Edelman se zhluboka nadechl. „… můj starý dobrý přítel, kterého mám stále rád.“ Fabian přikývl. Dlouho předtím, než ke kriminálce nastoupil on sám, byl Grimås Edelmanův šéf, pak však od policie odešel a začal se věnovat politice. Nikomu na oddělení nemohlo uniknout, že si Edelman spolupráce s Grimåsem velmi považuje. Při každé vhodné příležitosti na ni vzpomínal. Fabiana však překvapilo, že jsou stále ve styku.

„Nemáš představu, co se mu asi mohlo stát?“ zeptal se Fabian.

Edelman zavrtěl hlavou. „Ne, ale obávám se nejhoršího… Proto je nanejvýš důležité, abychom zjistili co nejvíc, než Säpo stihne zamést veškeré stopy.“

„Ty si tedy myslíš, že…“

„Já si nemyslím nic. Ale Furhagemu nevěřím ani nos mezi očima.“

„Takže chceš říct, že se pustíme do vyšetřování navzdory tomu, že Bertil Crimson…“

„Ne my. Ty,“ přerušil ho Edelman a otočil se k němu. „Řeknu ti to naprosto jasně. Nikdo jiný z oddělení na to zdaleka nemá potřebné schopnosti. To víme oba.“

„Ale jak se mám pustit do vlastního vyšetřování, když Bertil Crimson výslovně…“

„Nebudeme to nazývat vyšetřování. Chci říct, že… Když nezjistíme pravdu my, tak kdo? Säpo?“

Fabianovi nezbývalo než přikývnout. Něco na tom bylo.

„Jen se snaž na sebe moc neupozorňovat, a dokud se nedozvíme víc, budeš podávat hlášení pouze přímo mně.“ Edelman vystoupil z auta a práskl za sebou dveřmi tak prudce, až většina sněhu z okýnek opadala. Fabian zapnul stěrače, odhrnul zbytky sněhu a vyjel na ulici.

Snažil se soustředit na provoz, ale myšlenky se mu rozběhly jiným směrem a on se usilovně pokoušel pochopit, co se vlastně stalo, až nakonec musel zastavit na parkovišti u nábřeží Norra Mälarstrand, stáhnout okýnko a nadechnout se chladného nočního vzduchu.

Nejenže za záhadných okolností zmizel ministr spravedlnosti. Edelman si ho navíc vybral, aby tajně zahájil vyšetřování. A čím víc na to Fabian myslel, tím mu to bylo jasnější.

Kde musí začít. Komu musí zavolat.

4

MALIM REHNBERGOVÁ měla strašnou chuť na sklenku vína. Plného červeného vína odrůdy Zinfandel, bez něhož hovězí svíčková na jejím talíři dostatečně nevynikla. Doma ve Stockholmu jí vůbec nedělalo potíže se alkoholu vzdát, jakmile zjistila, že je těhotná. Chuť na něj vymizela sama od sebe. Zato tady v dánském hlavním městě se jí vrátila plnou silou. Možná k tomu přispěla i Dunja Hougaardová – její nová známá z kodaňské kriminální policie, která byla očividně bez problémů schopná sama vyzunknout celou láhev.

Seznámily se hned po několika hodinách semináře, na který se sjeli vyšetřovatelé vražd z celé Evropy, aby navázali přeshraniční spolupráci, a okamžitě se dohodly, že budou pracovně nadále v kontaktu. Padly si do noty a Malin navrhla, aby si spolu zašly na večeři. A teď seděly v restauraci Barock v přístavu Nyhavn a Malin začínala chápat, proč dánské děti v celosvětovém srovnání začínají mluvit nejpozději. Už po první sklence vína opustila Dunja Hougaardová bezpečný přístav angličtiny a přepnula do dánštiny, která byla s narůstající hladinou alkoholu v krvi stále nesrozumitelnější. Na začátku ji Malin přerušovala, jakmile něčemu nerozuměla, ale brzy se spokojila s tím, že s úsměvem přikyvovala a snažila se pochopit, o čem Dunja vůbec mluví.

Teď už se nesnažila ani o to. Slova jí splývala do jediné dlouhé nepochopitelné změti a ona už se několikrát přistihla, že myslí na něco docela jiného. Například na to, jak té Dánce závidí, že není těhotná a může vypít vína, kolik se jí zlíbí. Nemluvě o tom, že jí záviděla křiklavě červené džíny a celé její dokonalé tělo, kde bylo všechno stále na svém místě.

Malin své vlastní tělo nenáviděla a musela ho skrývat v ohavném oblečení nadměrných velikostí. Bez mrknutí oka by měnila s kýmkoli jiným. Přibrala už pětadvacet kilo, a to jí zbývaly ještě dva měsíce.

Dva pekelné, příšerné, zkurvené měsíce.

Ať se snažila sebevíc, nenapadala ji jediná část jejího těla, která by nebyla oteklá, nebolela ji nebo nebyla zarudlá a upocená. Připadala si jako obrovské ulepené minové pole potíží a neduhů, ze kterých se kdykoli mohlo vyklubat něco opravdu nepříjemného. Tak například břicho si každé ráno a večer natírala krémem tak drahým, že Andersovi raději zatajila, kolik stál, a stejně bylo plné strií, a kdykoli jí na něj padl pohled, připadala si jako oběť autonehody.

„Opravdu si nedáš taky trochu vína?“

Malin se probrala. „Pardon? Teď nevím, jestli jsem ti rozuměla.“

„Trochu vína,“ pokoušela se Dunja Hougaardová o švédštinu a zvedla láhev ze stolu.

„Ne, díky. Víš, slíbila jsem si, že si v těhotenství nedám ani kapku.“

„Aha. A proč?“ Zdálo se, že to Dunju upřímně zajímá, a Malin uvažovala, jestli se místo sousední země neocitla na jiné planetě.

„No… Není to dobré pro dítě. Alkohol se přes placentu dostává přímo…“

„Víš co, tohle je tak typicky švédské.“

„A co?“

„Máte tolik pravidel a zákazů a pořád se něčeho bojíte. Zcela upřímně. Copak může malá sklenka vína nějak uškodit?“

Malin se musela zhluboka nadechnout, aby potlačila podráždění.

„Já nevím, k vám do Dánska možná ta informace ještě nedorazila, ale existuje spousta výzkumů, které dokazují, že pokud matka pije alkohol, plod se vyvíjí hůř a stoupá u něj riziko ADHD. Kromě toho…“

„Ne, to není pravda.“ Dunja se napila vína a podívala se Malin do očí. „Tady v Dánsku nedávno provedli výzkum na několika tisících pětiletých dětí a vědci neobjevili žádný rozdíl mezi dětmi, jejichž matky pily dvě jednotky alkoholu denně, a těmi, jejichž matky se alkoholu zcela vyhýbaly.“

„Aha, to je zvláštní. Ale na druhou stranu podobnými studiemi můžou dokázat, co se jim zamane. Důležité je, že…“

„Víš, co si myslím? Hm?“ Dunja zvedla ukazováček. „Když si dnes večer dáš sklenku vína, podle mě hrozí jedině to, že tvé děti budou mít šťastnou mámu.“

„Jak, ‚šťastnou‘? Já přece jsem šťastná?“ Malin cítila, že boj s podrážděním prohrála a brzy vypukne bouře.

„Tak jo, Malin. Teď mě prosím omluv, protože jsem trochu opilá. Ale já ti to prostě musím říct.“

„Tak do toho. Poslouchám,“ řekla Malin a najednou si uvědomila, že Dunje rozumí každé slovo.

Dunja se na Malin zadívala. „Bohužel moc šťastně nepůsobíš.“ Malin nevěděla, co na to říct ani jak se zachovat. Měla by se naštvat a odejít, říct své nové dánské kamarádce, aby s těmi svými kecy o prospěšnosti alkoholu šla do háje a našla si ve Stockholmu někoho jiného, s kým bude spolupracovat. Kdyby se jí Anders opovážil jen naznačit jakoukoli kritiku, bez váhání by vzala zahradnické nůžky a ufikla mu ptáka.

Ale z jakéhosi záhadného důvodu ji to nijak nerozzlobilo. Naopak.

„Fajn…“ Dopila sklenku minerálky. „Tak mi sakra nalej trochu vína.“ Nastavila jí prázdnou sklenici, Dunja jí se smíchem nalila a zároveň mávla na číšníka, aby jim přinesl ještě jednu láhev.

Pozvedly sklenky a připily si. Malin usrkla vína a po těle se jí rozlila vlna blaženosti.

„Bože, to je tak dobré.“ Napila se ještě trochu. „Ale v jedné věci se každopádně úplně pleteš. Nejen ty, ale všichni Dánové. Ve Švédsku nemáme víc zákazů než vy v Dánsku. Vlastně je to úplně naopak.“ Znovu se napila. „Vy například nemůžete celoročně pobývat na letní chatě. Kan Jang, což je normální bylinný preparát, se u vás vůbec nesmí prodávat a obchody nesmí mít v neděli otevřeno. Tomu se říká pečovatelský stát.“

„Dobře, dobře. Vím, co myslíš. Ale…“

„A nejlepší na konec. Věděla jsi, že dánští stavební dělníci musí podle zákona při práci venku používat balzám na rty s ochranným slunečním faktorem?“

„Děláš si srandu.“

„Nedělám! Je to čistá pravda!“

Obě vyprskly smíchy a Malin opět pozvedla sklenku. „Na zdraví!“

„Víš co? To těhotenství ti hodně závidím.“

„Jestli jsem pochopila správně, že mi závidíš, ráda si to s tebou vyměním.“

„Proč? Copak to není úplně úžasné?“

„Co je úžasného na tom, že si neustále připadáš jako tlustá kachna a všechno tě bolí? Abys mě nechápala špatně. Já děti mít chci. Opravdu. A to, že čekám dvojčata, vnímám jako velké plus. Aspoň si to období, kdy budou úplně malé, odbudu naráz. Ale těhotenství… Když budu naprosto upřímná, každým dnem ho nenávidím víc a víc.“

„To přece nemyslíš vážně?“

„Vždyť jsi to sama říkala. Že nevypadám moc šťastně, a kvůli čemu to asi tak je, když ne kvůli tomuhle?“ Malin si ukázala na břicho a druhou rukou uchopila sklenku s vínem. „V prvních týdnech jsem si z Anderse, mého muže, dělala legraci, že si může vybrat mezi těhotenstvím, porodem nebo kojením. Teď už to žádná legrace není. Jestli mě brzy nevystřídá, vzdávám to. Takže ti dobře radím, nevystavuj své – jestli nevadí, že to říkám takhle otevřeně – úžasné tělo těhotenství.“

„To asi v nejbližší době není na pořadu dne.“

„Jak to, ty nikoho nemáš?“

„Mám, ale šukáme moc málo.“

„Šukáte?“ Malin se ujišťovala, jestli rozumí správně, a zasunula prst do otvoru mezi palcem a ukazováčkem.

Dunja přikývla. „Zkoušeli jsme se o tom bavit, a dokonce jsme se dohodli, že spolu budeme spát minimálně jednou týdně, ale vůbec to nepomohlo.“

„Miluješ ho?“

„Carstena? Jasně že ho miluju. V létě se budeme brát a na podzim máme v plánu stěhování do Silkeborgu.“

„Silkeborg? Není to v Jutsku? Promiň, ale co tam sakra hodláte dělat?“

„Carsten převezme po otci účetní firmu.“

„Ale co ty? Co tvoje kariéra?“

„No… Já stejně nechci pracovat na plný úvazek, dokud budou děti malé.“

„Dunjo, teď mě poslouchej.“ Malin oběma dolila víno.

„Možná by sis měla dát bacha, abys to s tím vínem nepřehnala.“

„Teď mluvím já,“ řekla Malin. „Nic takového jsem nikdy nikomu neřekla a patrně už to nikdy neudělám. Ale… Poslouchej mě. Ty žádné děti mít nebudeš. Každopádně ne s tímhle Carstenem, nebo jak se jmenuje.“

„Jak můžeš něco takového říct?“ Dunja odložila sklenku.

„Když má někdo vedle sebe v posteli takovou kočku, jako jsi ty, připadá mi hodně zvláštní, že s tebou skoro nešuká, pokud ti to mám říct úplně na rovinu.“

„Na rovinu?“

„Tak jinak: Buď je Carsten jednoznačně homosexuál, anebo tě nemiluje. A otázka zní, jestli ty miluješ jeho.“

„Jasně že se milujeme. Jak se sakra opovažuješ mi…“

„Říkám jen to, co vidím.“

„A co vidíš?“

„Vidím ženu, která… která… Ale vždyť to se přece rozumí samo sebou. Celý ten tvůj vztah s Carstenem mi připadá úplně…“ Malin se zarazila a náhle si uvědomila, že se ocitla na velmi tenkém ledě. Odložila sklenku a zakryla si ústa. „Panebože, promiň.“ Tohle rozhodně nebylo poprvé, co si pustila pusu na špacír a řekla přesně to, co si myslela. Ale poprvé se jí to stalo s někým, koho sotva znala.

„Promiň… omlouvám se. Beru všechno zpět. Vůbec jsem se nechtěla navážet… Bože, já jsem ale hloupá. Nechápu, co to do mě vjelo.“

„Možná ti trochu stouplo do hlavy to víno?“

„Patrně jo. Navíc s mými hormony není radno si zahrávat. Nejrozumnější je držet se ode mě dál. Kéž bych to mohla udělat i já sama.“

Dunja se rozesmála a pozvedla sklenku.

5

FABIAN SE ZA ZVUKŮ písničky „Black Mirror“ od Arcade Fire díval na záliv Riddarfjärden, v němž se odrážely tisíce rozsvícených oken na Södermalmu. Uvědomil si, jaká je to krása. Nad hladinou se vznášel opar, vábivý i zrádný. Jako by venku bylo teplo.

Un! Deux! Trois! Dis: Miroir Noir!

Přitom ve skutečnosti voda během několika hodin zmrzne. Ztlumil hudbu a navolil její číslo. Zazvonilo to jen dvakrát.

„No ahoj, tebe jsem dlouho neslyšela.“

„To ne, už to bude dva roky, co jsi u nás skončila. Promiň, že volám tak pozdě,“ řekl, i když její hlas vůbec nezněl unaveně.

„V pohodě. Noc je ještě mladá, však mě znáš.“

„Co já vím, třeba ses usadila, založila jsi rodinu a stalo se z tebe ranní ptáče.“

Na druhém konci se ozval smích. Pro Nivu Ekenhielmovou byl model tradiční rodiny asi tak pravděpodobný jako život na Měsíci. Šest let byli kolegy na kriminálce, ona pracovala jako vyšetřovatelka v oblasti informačních technologií neboli sci-fi policajtka, jak jí říkali. Bylo spíš pravidlem než výjimkou, že Niva zůstávala v práci dlouho do noci a domů se vracela až následujícího rána, kdy se na oddělení začali trousit další kolegové.

Fabian jí dělal společnost a mnohokrát na oddělení zůstal přes noc. Většinou to bylo z toho důvodu, že byl zabraný do případu, který mu nedal spát, ale někdy té příležitosti také využil k tomu, aby si udělal pořádek na stole.

Sonja mu pokaždé ztropila scénu a její žárlivost jim málem rozbila vztah. A on jí svým způsobem rozuměl. Niva měla charisma a byla nadprůměrně pohledná. A navíc ten její přístup… Na začátku si myslel, že se tak chová ke všem mužům. Ale brzy pochopil, že s ním flirtuje. I když jí dal jasně najevo, že nemá zájem, ona ve svých náznacích pokračovala a vůbec se nesnažila zakrýt, co po něm chce.

Ale tentokrát chtěl něco on po ní.

„Fabiane, co pro tebe můžu udělat? Snad ses nám nerozvedl?“

„Ne, zas taková zábava se mnou nebude.“ Fabian toho hned zalitoval a snažil se to zamaskovat smíchem. „Žerty stranou, potřeboval bych pomoct s jednou věcí, o které se nesmí nikdo z baráku dozvědět.“

„Nepočká to do zítřka?“

„Bohužel ne.“

Fabian se zadíval na kongresové centrum Münchenbryggeriet na protější straně zálivu, začal počítat jeho rozsvícená okna a zároveň poslouchal, jak Niva na vysokých podpatcích přechází sem a tam po rozvrzaných parketách.

„Tak dobře, povídej.“

6

KAREN NEUMANOVÁ se bála tmy už od dětství. Jako malá věřila, že se pod postelí nebo za závěsy schovávají strašidla, a proto vždy spala s rozsvícenou lampičkou. Její rodiče si mysleli, že je to v jejím věku přirozené, a byli přesvědčení, že z toho časem vyroste. Místo toho však její potíže narůstaly a v pubertě Karen trpěla takovou spánkovou deprivací, že musela brát prášky na spaní.

Teď už na strašidla pod postelí nevěřila, ale strachem ze tmy trpěla neustále a bez prášků na spaní by se vůbec neobešla. Příliš jí nepomáhalo ani vědomí, že dánská zima je teprve v počátcích a světla ubývá každým dnem.

Bydleli ve starém hrázděném domě, což situaci nijak nezlepšovalo. Jistě, dům byl velmi krásný a byl z něj jedinečný výhled na Öresund. Aspoň to všichni tvrdili. Ale Karen si ho nikdy nedokázala opravdu vychutnat, protože ať si to v hlavě přemílala, jak chtěla, jejich nejbližším sousedem nebylo moře – ale temnota.

Všechny ty hodiny terapie a venkovní osvětlení, za které Aksel zaplatil celé jmění, jí od tíhy na hrudi trochu ulevily. Ne snad že by vymizela úplně, ale Karen teď zvládala být sama doma tři večery v týdnu, kdy měl Aksel svou večerní show na TV 2. Ale musela mít rozsvícené každičké světlo v domě. Na tom trvala, přestože Aksel protestoval kvůli vysokým účtům za elektřinu.

Ale zrovna dnes večer byl pocit tíhy na hrudi znatelnější než obvykle. Pár minut po deváté se vracela domů z jógy a hned poznala, že něco visí ve vzduchu. Nejdřív si všimla sportovního auta zaparkovaného kousek dál na Gammel Strandvej. Na tom, že tam někdo parkuje, nebylo nic zvláštního. Naopak, lidé právě na tom místě často nechávali auta a šli se projít po pláži. Ale v zimě ne, a přestože muzeum Louisiana bylo jen pár kilometrů směrem na jih, rozhodně se nestávalo, aby sem do Tibberupu zabloudilo auto se švédskou poznávací značkou.

A přesto tam stálo.

Hodiny poté, co se setmělo.

Přesně jak se dohodli s terapeutem, snažila se nepoddat strachu a klidným krokem pokračovala zahradou k domu. Ale když se světla v zahradě nerozsvítila, přestože Karen před čidlem skákala a mávala pažemi, ovládla ji naprostá bezmoc a srdce se jí prudce rozbušilo. Co nejrychleji doběhla ke dveřím, odemkla a roztřesenými prsty vypnula alarm.

Uvnitř každopádně světla fungovala a ona pomocí dálkového ovládání rozsvítila v celém domě. Pak zašla do kuchyně a ohřála si velký hrnek vody s citronovou šťávou, špetkou himálajské soli a medem, aby po hodině bikram jógy doplnila živiny. Patrně jen vypadl jistič, pomyslela si a pomalu se uklidňovala.

„Určitě to nic nebylo,“ opakovala si nahlas sama pro sebe cestou do obýváku, vzala z konferenčního stolku tablet a pustila si Lisu Nilssonovou, jejíž hlas jí z jakéhosi důvodu dodával klidu. Hudba se linula z reproduktorů skrytých ve stropě a ona si vzpomněla, jak ji Aksel musel dlouze přesvědčovat o výhodách streamování hudby oproti klasickým cédéčkům. Karen už by teď neměnila, jediným kliknutím mohla přesunout hudbu do koupelny, kde si napustila horkou vanu.

Svlékla si oblečení na jógu, svázala si vlasy, ponořila se do hydromasážní vany a nechala se masírovat proudy vody z trysek. Blaženě zavřela oči. „Určitě to nic nebylo,“ opakovala si pro sebe, připojila se k písničce „Himlen runt hörnet“ a snažila se co nejvěrněji napodobit švédskou výslovnost.

Aksel ji varoval, že patrně přespí v bytě na Vesterbro a přijde domů až na snídani. Hosté dnešního pořadu s ním totiž určitě budou chtít po skončení vysílání trochu popít. Karen každopádně věděla, jak si ukrátí čas. Až se vykoupe, přidá do kuřecího salátu od včerejška quinou, usadí se před televizi a zkoukne tolik dílů Šílenců z Manhattanu, na kolik bude mít chuť, přestože věděla, že Aksel očekává, že se bude dívat na jeho pořad.

Ale jakmile hlas Lisy Nilssonové dozněl, nejistota se plíživě vrátila. Zdálo se jí to, anebo v předsíni opravdu někdo zavřel dveře? To přece nemůže být Aksel? Vysílání ještě ani nezačalo. Karen stiskla ovládací tlačítko na vaně a masážní trysky utichly, pak se přes okraj vany natáhla pro tablet, aby vypnula hudbu, než začne další písnička. Ale měla mokré ruce a Lisa spustila „Aldrig, aldrig, aldrig“.

Karen vířily v hlavě myšlenky. Má se zamknout v koupelně, nebo se má jít podívat, jestli tam někdo skutečně je? Vylezla z vany, utřela si ruce a vypnula hudbu. Náhlé ticho ji zaskočilo a ona sebou trhla. Celé tělo měla napjaté jako strunu a cítila se znovu jako pětiletá.

Pětiletá se strašidlem pod postelí.

Připlížila se ke dveřím koupelny a přiložila k nim ucho, ale slyšela jen vlastní dech. Vlastně na to neměla odvahu, ale přesto stiskla kliku a dveře pootevřela. Hlasitě zavrzaly a ten zvuk se jí zařízl až do morku kostí. Už tolikrát Aksela žádala, aby s tím něco udělal, až se z toho nakonec stal jejich oblíbený vtípek.

Třeba je to přece jen Aksel. Třeba bylo vysílání z nějakého důvodu zrušeno. Vystrčila hlavu ze dveří a zavolala na něj. Ale nikdo se neozval. A proč by taky měl? Vždyť je doma sama.

Nebo ne?

Zkusila to opět, tentokrát zavolala opravdu hlasitě, ale odpovědí jí znovu bylo jen dusivé ticho. Určitě si ten zvuk zavírajících se dveří jen vymyslela. To ta její bujná fantazie, jak by řekl její otec.

Potřásla hlavou a rozhodla se pokračovat v koupeli. Ale jakmile se ponořila do vany, hned si to rozmyslela, vylezla ven a osušila se. Pak se pečlivě celá natřela tělovým máslem, obzvlášť oblast kolem jizvy, a když se zahlédla v zrcadle, jako vždycky ji přepadly výčitky svědomí, přestože už tomu bylo deset let.

Navíc se zdálo, že nervová zakončení kolem jizvy už se nikdy neobnoví. Oblast byla necitlivá, a když po ní přejela prsty, cítila dotek někde úplně jinde. Ale nestěžovala si. Všechno má svou cenu.

Zahalila se do japonského hedvábného kimona, vyšla z koupelny a zamířila do kuchyně, přitom si pohvizdovala „Himlen runt hörnet“. V předsíni byla jako obvykle strašná zima a ona si umínila, že Aksela musí přesvědčit, aby zavedl podlahové vytápění i sem. Ale tentokrát tu byla ještě větší zima než obvykle. Karen se uprostřed kroku zastavila a otočila se ke vchodovým dveřím, které byly pootevřené. Copak je nezavřela pořádně? Ona za sebou přece vždycky zamyká, i za bílého dne.

Na druhou stranu byla dost otřesená, když přišla domů. Nejdřív to zaparkované auto a pak rozbité osvětlení v zahradě. Určitě jsem je nedovřela já, pomyslela si a dveře zabouchla. Pro jistotu se ještě přesvědčila, že jsou opravdu zamčené, vydala se do kuchyně a připravila si talíř se salátem a domácí sodovku. Vše položila na tác a pokračovala do obýváku, ale vtom ticho přerušilo pronikavé vyzvánění telefonu.

Karen odložila tác a popošla ke zvonícímu telefonu. Místo toho, aby ho zvedla, zírala na něj, jako by ho silou myšlenky dokázala umlčet. Ale přístroj ji neposlouchal.

Nakonec sebrala odvahu a zvedla sluchátko. „Ano, haló?“

„Proč to nezvedáš?“

„Aksele! To jsi ty?“

„A kdo asi? Zkoušel jsem se ti už asi stokrát dovolat na mobil. Ale…“

„Na mobil?“ Karen si teprve teď uvědomila, že nemá ponětí, kam mobil dala.

„Chtěl jsem se jen zeptat, jestli je všechno v pohodě a jestli počítáš s tím, že přespím ve městě.“

„Opravdu musíš?“

„Ale miláčku… Vždyť víš, jak to chodí. Někteří hosté berou jako samozřejmost, že se po natáčení ještě někam jde, a Casper je jeden z nich.“

Opět zaslechla z předsíně nějaké zvuky. Ale tentokrát to nebyly dveře v průvanu, ale něco úplně jiného. Jako by někdo něco rozbaloval na podlaze. Anebo to jen venku fičí vítr?

„Promiň, teď jsem tě neslyšela. Co jsi říkal?“

„Nic důležitého. Běž si lehnout a já zítra ráno dorazím i s čerstvým pečivem.“

„Ne, já chci, abys přišel domů… Prosím, nemohl bys přijít hned teď?“

„Teď? A jak bych to asi udělal? Za osm minut začínáme vysílat.“

„Já vím, ale… Připadá mi, že něco slyším… Nebo někoho? Já nevím. Nemůžeš prostě přijet domů? Prosím, buď tak hodný.“

„Miláčku, kolikrát už jsme to probírali? Ano, tma je nepříjemná. To si myslíme všichni. Ale pod postelí žádná strašidla nejsou, věř mi. Nikdy tam nebyla a nikdy nebudou. Ano? Miláčku… Pusť si televizi a bude ti skoro připadat, jako bych byl s tebou doma.“

„Dobře.“

„Musím končit. Miluju tě, zítra ahoj.“

Ozvalo se cvaknutí a Karen s povzdechem položila sluchátko, došla do předsíně a rozhlédla se. Ale nevšimla si ničeho zvláštního. Dokud nesklopila zrak k zemi. Od vchodových dveří přes celou podlahu předsíně a dál za roh do chodby se táhla průhledná ochranná fólie.

„Haló?“ zavolala, ale nikdo jí neodpověděl. Vyrazila po stopách fólie za roh a dál po chodbě. „Promiňte? Haló!“

Kromě igelitu, který jí šustil pod nohama, bylo všude naprosté ticho. Karen překvapilo, že se nerozběhla opačným směrem, ale náhle jako by už měla všeho dost a omrzelo ji neustále se bát a utíkat před vším nepříjemným. Vlastně měla spíš vztek než strach. Hodlala se tomu strašidlu postavit tváří v tvář, ať už je to kdokoli.

Podívejte se svému strachu do očí, jak ji vždycky nabádal terapeut. Ochranná fólie ji vedla do jejich ložnice. Když do ní vstoupila, rozhlédla se kolem sebe. Vůbec z toho nebyla moudrá. Igelit byl natažený na koberci a končil na jejich manželské posteli.

„Haló, je tu někdo? Jestli ano, tak se ukaž! Vylez, jestli se mě nebojíš! Pojď se mi podívat do očí!“ Vyčkávala a cítila, jak se jí klepou nohy. „Já si to myslela! Když jde do tuhého, tak máš najednou strach ty!“

Chvíli počkala, ale stále nic neviděla. Nic kromě igelitové fólie na posteli a pod svýma nohama. Zato něco slyšela. Syčivý zvuk šikmo za ní, a když se otočila kolem dokola, aby se podívala, odkud zvuk vychází, uviděla, že škvírami ve dveřích skříně se dere ven bílý kouř.

Vůbec ji nenapadlo, aby utekla. Místo toho popošla ke skříni, jako by neměla na vybranou a zkrátka musela zjistit, o co jde.

Jakmile dveře otevřela, uvědomila si, že měla celou dobu pravdu. Všechny její smysly. Její intuice. Neklid a ty nejhorší obavy.

Napovídaly jí správně.

Ze skříně vylezl kdosi v tmavém pevném oblečení a botách, tvář mu zakrývala plynová maska.

„Kdo jste a co tu děláte?“ Karen propukla v pláč, cítila, jak se jí podlamují kolena. „Tak mi přece odpovězte. Prosím, řekněte něco… Co ode mě chcete? Proč tu jste?“

Ale návštěvník Karen neodpověděl.

Ozýval se jen syčivý zvuk, jak dýchal pod plynovou maskou. Karen už se nikdy nebude muset bát.

7

FABIAN RISK SVÍRAL oběma rukama volant a za houstnoucího sněžení projížděl Stockholmem. Snažil se potlačit nepříjemný pocit, že se řítí do něčeho, co bude mít nedozírné následky. Že by se měl raději tohoto úkolu zříct a zamířit domů k dětem.

Jenže tohle nebyl jen tak ledajaký úkol. Edelman ho svěřil přímo jemu a Fabian se znal natolik dobře, aby věděl, že ho jakékoli varovné signály neodradí. Ministr spravedlnosti odpoledne beze stopy zmizel a Fabian s Edelmanem rozhodně nesdíleli naději tajné služby, že se ztratil z vlastní vůle a brzy se zase objeví.

Rozhodně se něco stalo.

Zastrčil si do ucha sluchátko od handsfree a zavolal domů, ale uslyšel jen vlastní hlas, který ho vyzval, aby po pípnutí zanechal zprávu. Nahrál Matildě a Theodorovi vzkaz, že se oproti očekávání opozdí, a aby si šli v klidu lehnout. Což už určitě udělali. Vždyť je už po půl dvanácté, pomyslel si a zasunul do přehrávače cédéčko s albem The Pearl od Harolda Budda a Briana Ena.

The Pearl zdaleka nepatřilo k jeho oblíbeným albům, ale bylo jedno z prvních, které si koupil, a proto v jeho sbírce zaujímalo čestné místo – jako většina toho, na čem se Eno podílel – a dnes se mu líbilo víc než kdy jindy.

Za zvuku náladových klavírních tónů přejel most Drottningholmsbron a sněhové vločky za oknem mu s hudebním doprovodem připadaly spíš jako příjemná kulisa v soukromém divadle než jako sněhová vánice. Jestli se počasí neuklidní, kdo ví, jestli se vůbec dostane domů.

Pokračoval po Ekerövägen na Rörbyvägen, tam odbočil vlevo a asi po padesáti metrech zastavil před budovou připomínající venkovské sídlo, před kterou parkovalo několik aut. Jedno z nich na něj zablikalo – červená Mazda RX-8. Fabian zaparkoval, rychle proběhl chumelenicí, a sotva dosedl na sedadlo spolujezdce, Niva zařadila a smykem vyjela na silnici.

„Strašný počasí,“ řekla a přidala plyn, jako by jí zcela chyběl pud sebezáchovy. „Abych nezapomněla, ahoj.“

„Čau. Pěkný auto.“

„V tomhle počasí se chová spíš jako Bambi na ledě než jako auto. Tvoje by určitě bylo vhodnější, ale nechci na nás zbytečně upozorňovat.“

„A určitě proti tomuhle nic nenamítáš?“

„Cože? Proč bych tu asi jinak byla? Mohla jsem si užívat v teple Spy Baru.“

„Samozřejmě proto, abys mě viděla,“ usmál se Fabian.

Niva se rozesmála, odbočila vpravo a zastavila u zavřené brány s nápisem:

CIVILNÍ ZPRAVODAJSKÁ SLUŽBA FRA

„Ty jsi ale vtipálek,“ poznamenala a stiskla tlačítko na malém dálkovém ovládání, načež se brána otevřela. „Ale na dnešek už mám rande domluvené, takže nám tohle nesmí zabrat celou noc,“ řekla, a než se Fabian zmohl na odpověď, zaparkovala a vystoupila z auta. Pospíchali sněhovou vánicí ke vchodu jednoho z nenápadných domů a Fabian si teprve teď všiml, že je Niva načesaná, má na sobě krátký kožíšek, boty s vysokými podpatky a třpytivou zlatou minisukni. Opravdu se hodlala jít bavit, jakmile to tu vyřídí. Sám si ani nepamatoval, kdy naposledy vyrazil do společnosti. Natož ve všední den večer.

Niva protáhla přístupovou kartu čtečkou, vyťukala dlouhý kód a otevřela dveře. Fabian kývl na ceduli Administrativní oddělení na protějších dveřích.

„Copak ty nespadáš pod oddělení technického vývoje?“

„Ale jo,“ řekla Niva a sbíhala přitom dolů po schodech. „Ale zrovna teď mi tahle cesta přijde vhodnější.“

Fabian měl co dělat, aby s Nivou navzdory jejím vysokým podpatkům udržel krok, a překvapilo ho, že dům nad zemí představuje pouhou špičku ledovce. O několik pater níž Niva opět protáhla kartu čtečkou, otevřela těžké železné dveře a zmizela ve tmě. Fabianovi nezbývalo než následovat klapot jejích podpatků na betonové podlaze, pak zablikaly zářivky na stropě a ukázalo se, že podzemní chodba je přes sto metrů dlouhá. Prošli dalšími těžkými železnými dveřmi, svezli se výtahem a konečně došli k Oddělení technického vývoje.

Bylo to bezkonkurenčně nejznámější oddělení zpravodajské služby FRA, ale zároveň o něm veřejnost věděla nejméně. Od ostatních oddělení se lišilo tím, že jeho pracovníci nepotřebovali povolení soudu a mohli v podstatě neomezeně odposlouchávat naprosto kohokoli, pokud se to dalo schovat pod označení technický vývoj.

„Fajn. Takže ministr spravedlnosti, ano?“ Niva už se v místnosti bez oken usadila k jednomu ze stolů a chystala se zapnout monitory, které zabíraly většinu jejich zorného pole. „Nemáš náhodou jeho číslo na mobil?“

„Myslel jsem, že kvůli tomu tady jsme, ne?“ řekl Fabian a přisunul si židli vedle ní.

Niva pokrčila rameny. „Ty jsi volal mně, ne naopak.“ Zadala několik příkazových řádků a proklikávala se dál a dál do různých serverů, když se jí rozsvítil mobil. „Ahoj… Sorry, musím starému kámošovi s něčím pomoct, takže budu mít trochu zpoždění… Jasně… Jo, slibuju… Fajn… Čau.“ Odložila mobil a do blikajícího pole vyhledávání zadala Carl-Eric Grimås.

„To bylo kvůli tomu rande?“

„Hm…“

„Naštval se?“

„Kdo říká, že je to chlap?“

„Aha, promiň. Já…“

Niva se na Fabiana podívala s úsměvem, ze kterého nešlo vyčíst, jestli si z něj náhodou neutahuje. To by jí bylo podobné, pomyslel si a kývl na monitor, na kterém se objevila spousta jmen. „Kde teď jsi?“

„U Säpo a jejich oddělení ochrany osob,“ řekla Niva a překopírovala ministrovo tajné telefonní číslo do vyhledávacího pole na vedlejším monitoru. Pak klikla na hledej polohu a jednoduchá animace ukázala, že probíhá hledání. Na dalším monitoru se přibližovala mapa Stockholmu a po několika minutách se na ní ukázal blikající bod ve vodě u nábřeží Kanslikajen.

„Tam ho zachytili naposled?“ Niva přikývla. „Dnes v 15.26.“

Dvě minuty poté, co opustil budovu parlamentu. Což znamenalo, že buď šel rovnou na nábřeží a mobilu se zbavil, anebo do vody skočil sám. Proč by to asi tak dělal? Existovaly mnohem pohodlnější způsoby sebevraždy než skákat uprostřed odpoledne do ledové vody. Anebo cestou někoho potkal?

„Dá se zjistit, jestli mu zhruba tou dobou někdo volal?“

Niva přikývla a na monitoru se vzápětí objevil graf znázorňující ministrovy příchozí a odchozí hovory do patnácté hodiny a šestadvacáté minuty. „Dopoledne s několika lidmi mluvil, to byl ještě v Rosenbadu.“

„Víš s kým?“

„Jo, ale podle mě nic z toho nevybočuje z normálu. I když… Před devátou krátce mluvil s Hermanem Edelmanem.“

„S Edelmanem?“ zopakoval Fabian, který nechápal, proč se mu o tom jeho šéf nezmínil. „A s kým ještě?“

„O třináct minut později volal na izraelskou ambasádu, ale položil to, než to někdo stihl zvednout, a kolem půl desáté mluvil s Melvinem Stenbergem z oddělení ochrany osob na Säpo.“

„No ano, rozhodl se, že se do parlamentu projde pěšky, takže mu určitě volal kvůli tomu.“

„A pak mluvil s dalšími ministry a s šéfkou své kanceláře. Nic extra.“

„Ty hovory. Nenahrávají se náhodou?“ Niva se zasmála. „Moc jsi četl Orwella.“

„Možná jo, ale bavíme se tu o ministru spravedlnosti, jeho mobil by přece pro vás měl být obzvlášť zajímavý.“

„Samozřejmě. Ale i my máme jistá omezení. Ovšem můžu ti vyjet seznam všech jeho hovorů, kdy přesně a s kým si volal. A to už možná bude pro dnešek všechno?“

„Všechno?“ řekl Fabian a prohlížel si graf s ministrovými hovory.

„Ano. Co by Sonja řekla tomu, kdybychom tu zapadli sněhem?“ Niva vstala a popošla k tiskárně, která začala hučet. „Tak se přece jmenuje, ne? Tvoje manželka.“

„Jo. Ale…“ Fabian se zarazil a uvědomil si, že jí málem sedl na lep. Sice měla domluvené rande, ale už zase si s ním pohrává. Jako by dokázala vycítit, že jejich manželství prochází krizí, a chystala se do něj každou vteřinou zatnout drápy.

„Ale co?“ S úsměvem k němu přistoupila.

„Co je tohle?“ Fabian se obrátil k jednomu z monitorů a ukázal v grafu na dva záznamy s časovým údajem. „Oba tyto hovory přišly později než v 15.26.“

„Ano, ale jsou nepřijaté.“

„Takže se mu někdo snažil dovolat, když už byl jeho mobil ve vodě… Dá se zjistit kdo?“

Niva si povzdechla a podívala se na hodinky. Už se neusmívala.

„Prosím, kvůli mně.“

„Nebude to zadarmo. To si pamatuj.“ Významně se na něj podívala, posadila se na židli a ruce opět položila na klávesnici. „První číslo, které volalo v 15.28, je bohužel skryté.“

„Takže se nedá zjistit, kdo mu volal?“

„Dá, ale ne hned. Je to složitější.“

„Fajn. A to druhé, v 15.35?“

„Tohle číslo patří nějakému… Stenu Gustavssonovi, a to je…“ Niviny prsty tancovaly po klávesnici, jako by nikdy nedělaly nic jiného, a Fabian si uvědomil, že ho stále fascinují lidé, kteří dokáží psát a přitom nespouštět monitor z očí. „Řidič z Rosenbadu.“

„No jasně… Čekal na něj v autě a říkal si, kam se asi Grimås poděl,“ řekl Fabian. „Mimochodem, co znamená tohle?“ Ukázal na drobnou značku a několik číslic u záznamu o hovoru v grafu.

„To je jen časový údaj, jak dlouho byla linka připojená. Sten Gustavsson očividně hovor ukončil, jakmile se spustila hlasová schránka.“

„To ale ten anonymní volající neudělal,“ podotkl Fabian a podrobně si prohlížel graf. „Dvacet čtyři vteřin. To bohatě stačí na nahrání vzkazu. Nemyslíš?“ Otočil se na Nivu a ta mlčky pokrčila rameny. Ale Fabian se nedal, upřeně se na ni díval, až už bylo ticho příliš tíživé.

„Tak fajn,“ potřásla hlavou Niva. „Ale pak už bude zábavy konec.“

„Jasně,“ kývl Fabian, nechal Nivu pracovat a mezitím si pročítal vytištěný seznam hovorů. Několik minut nato mu Niva mohla vzkaz přehrát.

„Carl-Eric Grimås teď nemůže váš hovor přijmout. Nahrajte mi prosím do schránky vzkaz, anebo mi raději pošlete e-mail.“

„Ahoj, to jsem já…“ ozval se ženský hlas. „Jo, já vím, že ti na tohle číslo nemám volat. Zkoušela jsem to několikrát na tom druhém, ale ty mi to nebereš, a i když tě to možná udiví, tak já mám taky vlastní život. Nejen ty. Je to od tebe hnusné…“ Cvaklo to a hovor skončil.

Niva se otočila na Fabiana. „Slyšel jsi to, co já?“ Fabian přikývl.