Marie Terezie

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.e-reading.cz

www.palmknihy.cz

Josef Bernard Prokop

Marie Terezie – e-kniha

Copyright © Josef Bernard Prokop, 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Copyright © Josef Bernard Prokop, 2018

Cover design © Daniela Antalovská, 2018

Vydalo nakladatelství Fortuna Libri.

www.fortunalibri.cz

Odpovědná redaktorka Alena Peisertová.

První vydání

Všechna práva vyhrazena

Žádná část této publikace nesmí být reprodukována, ukládána do informačních systémů nebo rozšiřována jakýmkoli způsobem, ať už elektronicky, mechanicky, fotografickou cestou nebo jinými prostředky bez souhlasu majitele práv.

ISBN 978-80-754-6172-8 (tištěná kniha)

ISBN 978-80-754-6183-4 (ePDF)

ISBN 978-80-754-6181-0 (ePUB)

ISBN 978-80-754-6182-7 (Mobi)

Věnováno všem matkám

a všem Mariím Tereziím

zejména

Ludmile Marii Terezii Anně,

mojí milované mamince

A také s díky maestru Josephu Franzovi Haydnovi za jeho skvostnou hudbu, v jejíž společnosti jsem trávil krásné hodiny při psaní této knihy…

J. B. P.

Motto:

Zámek Esterházy, září 1773

Marie Terezie váhavě vzala do rukou partituru.

„Můj život v jedné symfonii?“

Kapelník Haydn horlivě přikyvoval. Oči mu zářily a jeho výraz, chování, oblečení a kord po boku podtrhovaly slavnostnost situace.

„Ano, Veličenstvo. Naše osudy jsou hudbou a hudba tvoří naše osudy, Veličenstvo. Hudba je Boží posel, hudba je jeho zjevení našim uším. Kdo umí naslouchat, tomu se zobrazí podstata lidského bytí.“

„Můj život jako hudba? Jako téma skladby?“

„Ano. Když dovolíte, umíte si jistě představit, jak by takové téma uchopil člověk, vládnoucí perem.“

„To jistě.“

„A proč upírat hudbě stejnou schopnost? Hudba je nejlepší, nejušlechtilejší hnutí, vyvěrající napovrch z našeho nitra.“

„A láska?“

„Hudba je láska a v lásce je pomocníkem hudba. Slova mohou být neupřímná, dobrá hudba nikdy.“

Marie Terezie přemýšlela nad skladatelovými argumenty. Haydn pokračoval.

„Lidský život má také několik částí. Pokud se v pravou chvíli ohlédneme, uvidíme je za sebou. Jsou jako části symfonie, jako spojovací oddíly, jako vedlejší témata. Když si zazpíváme z radosti, je to zpěv našeho srdce, když zazpíváme s úctou, tu zpívá našimi ústy Nejvyšší…“

OUVERTURA

Motto:

Haydn ukázal na místo, kde bylo v rukopisu slovo Ouvertura.

„To je předehra k Vašemu hrdinskému boji. Byl jsem u toho také… Už tehdy bylo znát, jak jste hrdá a nepokořitelná. Jen si toho Vaši nepřátelé ke své škodě nevšimli…“

Temná mračna plynula po obloze, měnila tvar a podobu, tu připomínala nestvůrné výjevy z Apokalypsy, tu zase pokojné tvary zvířecí a lidské, vítr je rozháněl a znovu sháněl dohromady, jako pastýř honí své stádo. I mezi domy se proháněl hučící a fičící vítr, vířil na zemi i ve vzduchu spadané listí a prach. Každou chvíli na svět dopadla sprška deště. Davům lidí, stojícím takřka bez pohnutí, čekajícím na cosi zjevně velmi poutavého, jako by to však pranic nevadilo. Koneckonců, to vše k podzimním dnům patřilo a patří. A podzim roku 1740 byl obzvlášť pochmurný.

Lidé zjevně vytáhli ze svých truhlic nejlepší kousky oděvů, z tváří jim čišela obřadnost, byly strnulé, napjaté, slavnostní a v očekávání. Stáli v hloučcích před svými domy, na chodnících, tak, aby ulice zůstala volná. Na to dohlížel velký počet vojáků na koních. I oni, ve tvářích strnulí a upjatí, vypadali víc jako voskové figuríny, nežli živí představitelé moci, klidu a pořádku. Nic se nehýbalo, nikdo nepronesl jediné slovo.

Život Vídně, hlavního města císařství říše římské a velkovévodství rakouského, sídelního města domu Habsburského se zastavil. Tak by se to nejspíš jevilo cizinci, který by se ve městě ocitl.

Nyní se zdálo, jako by k nim z dálky vítr přivál temné údery. Napjali uši. Opravdu. Byl to zvuk bubnů a pomalu se přibližoval. Teprve teď jako by si uvědomili chlad a snažili se zahřát pohyby i řečmi.

Čekali na příchod průvodu, který měl vyprovodit na poslední cestě do onoho lepšího světa tělesnou schránku muže, který jim desítky let vládl, který se tu lépe, tu hůře snažil pozvednout zemi rakouskou, českou a uherskou. Karel VI. byl dobrotivý a vlídný člověk. Ještě nedávno se radoval ze života, jako všichni ostatní a vesele užíval císařského majestátu. Jistě, stál v cestě mnoha dalším, avšak nijak zásadně.

Jeho vlastní lid měl k němu vřelý vztah. Měli ho rádi, či možná řečeno přesněji, nadělal si mezi svými poddanými pramálo nepřátel.

I ten nejmilovanější vládce nebývá oplakáván dlouho. Na jeho místo nastoupí další a další a jeho počiny překryje pozvolna svými. Nespokojenost nahradí nové důvody. Za tím, co odešel, se zavře opona a řeka života se odvíjí dál.

Nyní bylo vše jiné. Nebylo dalšího mužského potomka, který by usedl na trůn, převzal žezlo a otěže moci. Nebyl žádný syn, vnuk, ani synovec. Něco takového se nikdy nestalo a pokaždé, když jsme na prahu události, která v myslích, ani kronikách nemá opory a obdoby, býváme poněkud nesví.

Vídeňáci a návštěvníci hlavního města dávali pozvolna průchod svým názorům a steskům. Nejvíc hlasitě mluvil muž s ruměným obličejem hospodského vysedávače, o němž nejbližší sousedi věděli, že je pomocníkem správce sklepů v Hofburgu. Teď vyhodil do chladného vzduchu tvrzení, aby vzápětí každému mohl na jeho odpověď sdělit svůj další názor.

„Byl pryč rychle!“

„Nachladil se na lovu, říká se...“

„Ale sousede,“ mávl rukou muž s ruměnou tváří, „snědl přece houby...“

Muž, stojící vedle něj se posupně zasmál.

„A kdo mu je dal? Kdo po něm chtěl dědit?“

„Houby? To by je museli přivézt zdaleka.“ Připojila se jakási žena.

„Kdo po něm dědí? Ten bavorský ničema.“ Muž s ruměnou tváří zavrtěl hlavou.

„Kdepak. Zdědí to Marie.“

„Terezie?“

„Ja. Ta starší. Marie Terezie, Terka…“ zasmál se muž.

„Ta? Nevydrží! Do roka máme na trůnu někoho jiného...“

„To ale přeháníš!“

„Vsaďme se! Je moc mladá a bujná! Samý tanec a noční popíjení.“

A plácli si.

„Kéž bys měl pravdu. Mít na trůně ženskou. To raději toho Bavora!“

Vedle muže stál malý, asi osmiletý chlapec, hubený a oblečený do šatů, které prozrazovaly chudobu. Ne však chudobu ducha. Sledoval se zájmem jak dění kolem, tak i debatu, která se rozproudila. Byl to obyčejný kluk, jako tisíce dalších v onom věku. Nápadné na něm byly pouze nadmíru bystré oči s uličnickým pohledem a výrazný nos.

„Co myslíš, Seppe?“

„Jednou složím pro Marii Terezii velkou skladbu!“

„Nejdřív se musíš pořádně naučit noty!“ mávl rukou starší muž, který stál za chlapcem.

Vtom se ozval další hlas, tentokrát plný autority. Jeho nositelem byl muž středního věku, dobře oblečený. Obličej měl přísný, ale ten výraz poněkud zrazovaly usměvavé přátelské oči.

„Haydne, pojď sem.“ Chlapec se vyděsil, očividně měl onen muž u něj velký respekt.

„Pane kapelníku, prosím! I vy jste přece utíkal. Já chci vidět, jak budou klepat,“ bránil se chlapec.

„Já přece také, ale musíš se mne držet, aby ses neztratil. Víš, že se ve Vídni nevyznáš.“

Do všech těch řečí se náhle ozvalo volání:

„Už jdou!“

A opravdu:

Průvod se blížil, každý z přihlížejících mohl již bez potíží rozpoznat vojenské hudebníky v čele průvodu a za nimi vůz s císařskou rakví. Klobouky všech přítomných mužů jako na povel sletěly z hlav. Ženy se křižovaly a dávaly k očím kapesníky, jak se slušelo.

Ještě pár kroků, ještě několik úderů bubnů a průvod byl tu.

Za vozem šla císařská rodina. Tři ženy. Tři bytosti, císaři nejbližší. Císařovna Alžběta Kristýna a dvě mladé dívky, dcery Marie Terezie a Marie Anna. Za nimi následovali bližší i vzdálenější příbuzní a poté zástupy dvořanů, šlechticů, jejich rodin a dvorských úředníků.

Čekající se postupně utišili, někteří ještě měli potřebu sdělit ostatním cosi zdánlivě důležitého. Ale, co mohlo být důležitější nežli císařský pohřeb! Nešlo ani tak o to, že se vídeňští obyvatelé loučili se svým panovníkem, ale o podívanou, která se nepřihodí často. Obřad, s nímž jsou všichni z domu Habsburského od nepaměti ukládáni.

Průvod se zastavil před zavřenou branou kláštera kapucínů. Vojáci odpochodovali stranou a vůz s císařovou rakví zůstal stát v čele průvodu. Chopilo se jí šest vybraných mužů, kteří měli čestný úkol donést císařovy ostatky mezi jeho předky a příbuzné, do místa věčného odpočinku.

Důstojnými kroky předstoupil dvorský hodnostář, který měl za úkol vyžádat pro zemřelého vstup do krypty.

Jak velel staletý zvyk, herold zabušil na bránu svou holí. Představený kláštera, zjevně připravený na svůj úkol již dlouho, bez meškání zavolal:

„Kdo žádá o vstup?“

Herold se napřímil a slavnostním hlasem zavolal:

„Jeho Veličenstvo císař římský, král uherský a český, španělský, italský, neapolský král Sardinie a Sicílie, vévoda rakouský...“ následoval dlouhý výčet titulů.

„Toho neznám,“ ozvalo se zpoza zavřené klášterní brány.

Herold chvíli počkal a pak zabušil znovu. Mnich se opět ozval.

„Kdo žádá o vstup?“

„Jeho Veličenstvo císař římský, král uherský a český, arcivévoda rakouský Karel.“

„Toho neznám...“ znovu odpověděl mnich.

Nastalo znovu ticho, jen odkudsi zezadu zazníval zvuk bubnu.

A tu herold zabušil na bránu potřetí.

Stejně tak se potřetí ozvala otázka:

„Kdo žádá o vstup?“

Herold již tišším hlasem a s patrným dojetím, ohlásil:

„Karel Habsburský, velký hříšník...“

„Toho znám,“ zněla odpověď tentokrát. Klášterní brána se pomalu, důstojně otevřela. Nosiči zvedli císařovu rakev znovu na svá ramena a pomalu vešli dovnitř. Za nimi císařská rodina a nemnoho dalších vyvolených. Marie Terezie následovala svou matku a sestru. Brána se za nimi potichu zavřela.

Císařova rakev byla dosud odkrytá. Spolu s matkou a sestrou přistoupily. Přinutila se a naposledy pohlédla do tváře toho, který jí dal život a provázel ji až do konce svých dnů. Jak klidnou má tvář, napadlo ji. Karlův obličej vskutku neprozrazoval utrpení posledních dnů. Naopak, zračila se v něm vyrovnanost a nekonečný mír.

Marie Terezie se vší silou snažila nepoddat smutku. Vzpomínat na veselé chvíle, okamžiky, které s otcem prožili.

Jak se však neobírat chmurnými myšlenkami? Jednou tu bude někdo volat její jména... Marie Terezie Walburga Amálie Kristýna... a do té doby...

Pohlédly na sebe s matkou i sestrou. Ve třech párech očí jako by byla vidět stejná myšlenka: co bude s námi, co bude s naší zemí?

Náhle měla pocit důvěrné otcovy blízkosti. Jako by cítila až hmatatelně jeho přítomnost. Pochopila správně, že to byl jeho poslední pozdrav?

Z obřadu, který následoval, si později nepamatovala téměř nic. Promluvy, modlitby, zpěv mnichů… Zvláštní, jak si naše mysl pohrává se zážitky, které nás na životní pouti potkají.

Zádušní hostina byla již pro jejich rozbouřené duše bezpečnějším přístavem. Jak přibývalo vypitých pohárů, přidávala se i nesmělá, později bouřlivá veselost. Poněvadž, jak jinak zapomenout na smutek?

Vedle sebe viděla matku se sestrou, jak se zdánlivě rozjařeně o čemsi dohadují. Ona sama se však marně pokoušela vzbudit veselejší pocity. Něco krásného končilo a ona si to dobře uvědomovala. Podvědomě cítila, že bezstarostnost patří ode dneška minulosti. Ale nakonec, k čemu by byly zástupy úředníků? Ministrů? Radů? Jistě jí pomohou, a kdo ví? Třeba na ně ani nebude muset příliš dohlížet.

Ulehla pozdě v noci, která se už pomalu nakláněla ke dni dalšímu. Na lůžku však nevydržela dlouho. Chvíli se převalovala a pak vstala a usedla do křesla. V posledních dnech to dělala často. Mysl, rozbouřená přívalem událostí, nedovolovala tělu odpočinout. Uvědomila si, že musí být odpovědnější, ne za sebe, ale za ten mladý život, který kdesi v hlubinách jejího těla čeká na okamžik svého příchodu na svět. Život za život… její otec za toto dítě.

Měla pocit, že je v místnosti málo vzduchu. Vstala z křesla, a dokořán otevřela velké okno, vedoucí do zahrady. Svěží závan vlétl do místnosti a přivál ulehčení. Zhluboka a s potěšením dýchala. Přistrčila těžké křeslo, na kterém prve seděla, blíže k oknu. Usmála se. Otec by ji za to vypeskoval. Byla to přece práce komorných a služebníků, nehodilo se to pro císařskou dceru. Ale proč je budit o půl druhé? A je tu takové horko!

V duchu se vracela k pocitům, které měla v kryptě u rakve svého otce.

Vrátila se na lůžko a pokoušela se usnout. Marně. A tak opět vstala, zasedla za stůl, vzala značně velkou knížku, vázanou v sametu, v rozích opatřenou koženými nášivkami. Byl to její deník, který si psala už hezkou řádku let. Nikomu do něj nedala nahlédnout, ani sestře, ačkoliv ji o to mnohokrát prosila. Dokonce se jí snažili i deník uzmout, ale ona jej vždy ochránila.

Psaní deníku považovala za potřebu nejen zábavnou, ale psaní ji nutilo své pocity a myšlenky přesně formulovat, přesně stanovit důležitost, či nedůležitost zpráv, které měla na srdci. Mnohokrát škrtala, poněvadž při čtení zjistila malichernost zápisu. Nyní si poznamenala, co ji tížilo:

Od otcova odchodu jsem sama. S matkou, která mi nerozumí, která žije ve svém světě. Se sestrou, která je nejdobrotivější bytostí celého světa, avšak která mi nikdy nebude oporou. A František? Je spíš ještě chlapec, ačkoliv je o tolik let starší. Lov, hostiny, to je jeho svět. A někde na konci toho seznamu jsem já.

Uvědomovala si bezradnost, bezmoc. Jak málo se vyzná v tom, kde má nyní rozhodovat a vládnout! Jak málo ji otec zasvětil do tajů vlády! Jak mnoho času jí uteklo mezi prsty!

Měla pocit, že se v místnosti zalkne, že tu není ani maličko vzduchu, ačkoliv bylo okno dokořán. Tolik by potřebovala pryč, ven, kamkoliv, bavit se, točit se a ani se nedotýkat nohama země. Ale to nejde. Ona sama má smutek. Ačkoliv… Kdyby ji nikdo nepoznal? Noc je na samém počátku...

Mohla by přece vyklouznout z paláce a jít na dobře známá místa, která jí už tolikrát pomohla od smutku. Zapomenout na smutné a do žil vlít trochu ohně. Miluje tanec, miluje veselou společnost a bezstarostnost, která z nich všech čiší. Vždyť je jí teprve o málo víc než dvacet let!

I. Allegro

Motto:

„Ani v téhle větě není příliš radosti,“ řekl Haydn. „Hlavní téma je pochmurné, ale vedlejší připomíná svou lyričností, že i v čase největšího utrpení se najde důvod k radosti a nejbližší, kteří jsou Vám nablízku, Vám dají na chvíli zapomenout…“

Bylo škaredé ráno. I přes zavřená okna cítila lezavost pozdního podzimu, nevlídnost plačtivého říjnového dne. Nálada, která přináší neveselé myšlenky pouze svou přítomností. Ležela pod hřejivou pokrývkou a nehýbala se. Hlavou jí proudily záplavy dojmů, záblesků prožitých dějů, dávných, i nedávno minulých. A ještě, než zcela procitla, zdál se jí zvláštní sen. Sen o dětství a bezstarostném životě.

Jeli s otcem a matkou na výlet do Schönbrunnu, kde je čekala zábava, lov, hostina a rodinný koncert. Rodiče byli v dobré náladě, jako obvykle ji rozmazlovali a ona se tomu ráda poddávala.

„Teď ty!“ A sen byl ten tam, pouze matka zůstala a káravě na ni zvedla prst.

Pocity, pocity, pocity. Náhle ji ovanul pocit stísněnosti. Velká místnost, její ložnice, ji zneklidňovala svou plochou, rozlehlostí. Chtěla by být někde v koutku, jako zvíře, které chytají. Přikryla se až po hlavu. Zatím se ještě zcela neprobrala z náruče spánku, a chvilku tápala.

Nebyla z těch, kteří by se takovým pocitům dlouho oddávali. Vždyť je jí teprve třiadvacet! Usmála se. Včera večer se dobře bavili v jednom z vídeňských tanečních sálů. Možná vypila příliš tokajského. Odpoledne vyrazí se svou věrnou Charlottou a dalšími dámami do Schönbrunnského lesa. Pomalu si počínala uvědomovat skutečnost. Rozhodla se vstát z lůžka, odhrnula přikrývku, nadzvedla se a rukou šátravě hledala zvonek na komornou. Ještě, než to mohla učinit, počaly se pomalu otevírat dveře. Rychle sklesla zpět a přikryla se. Do komnaty vklouzl muž, asi třicetiletý, vlídné pravidelné tváře, oděný do lehkého domácího oděvu.

Ulehčeně si oddychla. Toho muže dobře znala. I když dobře? Známe dobře své bližní, když někdy pochybujeme o sobě samých?

Arcivévoda František Štěpán, řečený Lotrinský, její muž. Včera se nepohodli, neměla velkou chuť jej nyní vidět. V posledních dnech se hádali více než za předchozí roky. Nebylo to nedostatkem lásky, ale rozumu.

Tvářil se starostlivě. Blížil se pomalu, trochu jako prosebník.

„Jste v pořádku? Poslali pro mne, poněvadž si mysleli, že jste nemocná.“

Vztyčila se na lůžku. Měla chuť ho pořádně zpražit.

„Proč? Jen proto, že nevstávám za rozbřesku?“

František vytáhl z kapsičky velké zlaté hodinky. Letmo na ně pohlédl.

„Za rozbřesku? Slunce nemohlo čekat tak dlouho… Je půl jedenácté!“

Marie Terezie na něj nevěřícně vytřeštila oči. Zlost ji přešla, vystřídal ji pocit provinění.

„Cože?“

František se pousmál. „Už ano. Asi vás vyčerpává to maličké.“

Mimoděk si sáhla pod srdce, tam kde plod jejich lásky čekal, až přijde čas jeho příchodu. Bylo jí zřejmé, že má něco na jazyku, tušila, co to bude, za několik let společného života jej znala skoro jako sebe, alespoň si to myslela. Ani nyní se nezmýlila. Pohlédl jí zpříma do očí.

„Chci se vám omluvit… ale pouze způli…“

„Způli?“

„Ano. Omlouvám se za zvýšení hlasu, nikoliv za to, co jsem říkal.“

Otočila se na lůžku, aby ho neviděla. Často ji dováděl k hněvu svou bezstarostností a sklonem vše zlehčovat. Prý, aby vše přežil ve zdraví. Ale ti kolem něj?

„Prosila jsem vás přece…“

Nenechal ji dopovědět. Obešel její lůžko, odhrnul závěs a nyní jí opět viděl do tváře. Musela se tomu v duchu zasmát, takže se její hněv opět alespoň maličko rozptýlil.

„Vím. Dobrá… A omlouvám se také za svá včerejší slova. Ale moje protivenství přece neznačí, že bych vás nemiloval, naopak.“

Zarazila jeho řeč pohybem ruky.

„Mrzí mne, že jste mne vůbec nepodpořil. Nevím, proč mám představu, že se láska projevuje jinak.“

„Jen proto, že jsme manželé, nemohu s vámi nesouhlasit?“ nadzvedl udiveně obočí František.

„A pokud se jedná o zájem země.“ Odsekla mu už napolo rozzlobeně. A počala se zdvihat z lůžka. Moudře spolkl slova, která měl na jazyku a přistoupil blíž. František byl dvorný muž a ani neshoda mu nezabránila pomoci. I teď jí nabídl rámě a pomáhal vstát.

Ani Marie Terezie nejevila chuti pokračovat ve sporu. Koneckonců, stejně se zachovala po svém. Spíš jí zneklidňovalo něco jiného. Naléhavě ho uchopila za rukáv jeho hedvábného kabátce.

„Říkal jste půl jedenácté?

„Ano. Byli už neklidní, ale nikdo si netroufal vás probudit.“

Pomalu vstala, protáhla se velmi opatrně, držíc si ruku na bříšku, už pěkně vyrýsovaném pod noční košilí. Uplyne málo vody v Dunaji a bude na světě další člen rodu Habsburků.

„Jistě jsem nic nezameškala.“ Františkovi se na čele objevily vrásky.

„Tím bych si nebyl zcela jist, má drahá.“

Pohlédla na něj.

„Nebo ano?“

„Vaše rada…“

„Chtěl jste říci naše rada…“ pronesla důrazně. Neměla ráda, když se stavěl stranou.

Smutně na ni pohlédl.

„Když to tak říkáte… Víte, jak to se mnou je. Mají mne za přistěhovalce a polovičního Francouze. Nevěří mi.“

„To závisí jen na vás! Podejte mi, prosím, župan.“

Sledovala ho pobaveným pohledem, poněvadž si nepočínal právě obratně.

„Ještě, že jste panovník. Jako komorník byste nepochodil.“

S povděkem si všimla, jak zrudl. Pak pokračoval ve své řeči:

„…státní rada zasedá od osmi, byli tam už v sedm a čekali na vás.“

Zhluboka se nadechla.

„Starci. Nemohou dospat a čekají, že i ostatní mají krátké spaní. Starhemberg a ti další.“

„A také na vás čekají tři, čtyři vyslanci. Myslím, že je tam i vyslanec krále pruského.“

„Kdo dál?“

„Nestačí to?“

Zavrtěla hlavou, až jí vlasy spadly do tváře.

„Stačí. Měl jste přijít dříve! Nikoliv v půl jedenácté.“

František podruhé zrudl ve tváři.

„Od doby, kdy jste rozhodla, že spíme každý jinde, vám nemohu být stále nablízku! A navíc máte snad svobodnou vůli!“

A šel ke dveřím, kterými vstoupil, otevřel je dokořán. Pak pokynul rukou čekajícím komorným.

Do komnaty vtrhly dívky a ženy, bylo jich mnoho, v rukou hřebeny, stříbrné umyvadlo, džbány s horkou vodou, ručníky, části oblečení, a také noční vázu.

Marie Terezie pohlédla na Františka, pochopil. Uklonil se s velkou obřadností a dvorností a byl ten tam.

V jejím předpokoji zatím vládl neklid a chvat. Za časů císaře Karla VI. bylo důležité být zde při příchodu panovníka viděn a být viděn v co nejlepších barvách. Ale Marie Terezie jako by nebyla jeho dcerou a následovnicí. Jako by neposlouchala lichotky a v dobrém úmyslu pronášené bonmoty i nepovedené žvásty. Jako by sledovala pouze svůj zájem. K čemu jsou pak dvořané, mysleli si někteří z přítomných. Kam ten svět spěje!

O necelou hodinu později se otevřely dveře, mrzutě, i když slavnostně se tvářící vyšňořený muž ohlásil arcivévodkyni rakouskou. Zástup přítomných se okamžitě rozestoupil a utvořil uprostřed širokou uličku.

Dvořané si mezi sebou šuškali domněnky a poznatky. Panovnice spala bezmála do oběda a pak zkrátila svou toaletu na pouhou hodinu!

„Neváží si svých dvořanů! Nemá cit pro povinnost! Nemá cit pro to dobře vypadat!“ říkali odpůrci mladé panovnice.

„Je mladá, vždyť je jí teprve třiadvacet! A čeká dítě!“ namítali příznivci.

„Už čtvrté. A ani jeden chlapec!“

„Je mladá! Je čas,“ uzavřeli příznivci.

A vtom již přicházela arcivévodkyně. Nutno přiznat, že i odpůrcům, chvaličům starých časů jejího otce se zatajil dech při pohledu na mladou krásnou ženu, vkusně oděnou do jednoduchých, avšak krásných šatů, se záplavou hustých světlých vlasů, vyčesaných do mohutného účesu podle poslední vídeňské módy. Nebylo třeba příliš času na to, aby se z krásné ženy stala ještě půvabnější. Každý laudator temporis acti jejího otce spolkl, co měl na jazyku, a stal se zevlounem.

„Dám si jen malou snídani…“

Do cesty se jí postavil s hlubokou poklonou, ale s očividnou neústupností malý, už postarší muž ne zcela upraveného vzhledu. Byl to hrabě Taroucca, její někdejší vychovatel a preceptor. Trochu v ní zatrnulo. Taroucca si nikdy nebral servítky a věděl, že ona to respektuje. Skoro očekávala, že dostane jeden z jeho trestů, kterými ji častoval, když byla malá. Promluvil s cizím přízvukem, který neztratil ani po tolika letech v Rakousku.

„Veličenstvo, pokud je vlast v ohrožení, měl by panovník oželet snídani…“

„Ale…“

„Panovník bez národa může snad být, ale národ bez panovníka?“

„Vynecháme snídani,“ utrousila Marie Terezie stranou svému doprovodu. Nahlas dodala:

„A co můj národ ode mne potřebuje, milý Taroucco?“

„Státní rada vás už třetí hodinou očekává.“

Marie Terezie se zhluboka nadechla. Cožpak si nemůže ani trochu přispat? Ulehla až velmi pozdě. Jako by hrabě četl její myšlenky.

„Vaše Veličenstvo patrně šlo pozdě na lůžko a bylo rušeno skupinou mladých, lehkovážných lidí, kteří v paláci tropili hluk dlouho po půlnoci.“

Zhluboka se nadechla, aby cosi dodala. I ona byla v té skupince. Ale hrabě již nepokračoval v této myšlence, naopak se ještě jednou velmi uctivě poklonil a ukázal směrem, kam se chtěla a měla ubírat.

„Smím Vaše Veličenstvo doprovodit?“

Nechala se vést a zástup dvořanů se před nimi rozestupoval. Jako les ve větru skláněly se hlavy urozených přítomných všude, kde procházela. Někde s úsměvem, jinde s uctivým výrazem, někde bez výrazu a myšlenky. A jakmile prošla, dav dvořanů se neprostupně uzavřel a vydal se za ní. Došli ke dveřím kabinetu, který sloužil jako poradní místnost. Zde zanechali doprovod a jakmile jim sloužící otevřel spojovací dveře, vstoupili do malé místnosti, předpokoje. Tady již mohla hovořit prakticky bez servítků. Málem se na Tarouccu osopila.

„Je tak nepochopitelné, že se chci bavit, jako všichni lidé v mém věku?“

Hrabě se s náznakem pokory uklonil, ale zavrtěl hlavou.

„Jenže vy nejste jako všichni lidé ve vašem věku, Veličenstvo, jste panovnice. A panovnice má povinnosti!“

„Přesto jsem žena jako každá jiná!“

„Veličenstvo…“ ztišil Taroucca hlas. „Nechápete, že se tu hraje o váš trůn? O vaše země? O dědictví, které máte po svém otci, po svých předcích? Malá chyba a můžete přijít o vše. Máte proti sobě půl Evropy.“

Zvedla hrdě hlavu.

„Já je porazím!“

Přikývl.

„Jistě, věřím tomu. Ale dřív musíte začít bojovat! To snad stojí za trochu ranního vstávání.“

Nebyla zvyklá poslouchat něco takového. Nikdy a od nikoho… s výjimkou jediného… s výjimkou Tarouccy… a – on to dobře věděl!

V útulném kabinetu čekalo několik značně rozčilených mužů. Byli to již mužové dosti letití. Takoví, kteří mají sice v hlavě mnoho zkušeností, avšak už ne sílu na to, aby je předávali dále. Zestárli ve službách své zemi, které se snažili, tu lépe, tu hůře, prokazovat služby podle svých schopností. Komorník ohlásil panovnici a muži pohlédli jeden na druhého. Nejmladší z nich vytáhl z kapsičky hodinky, pohlédl na ně a zavrtěl hlavou. Pochopitelně tak, aby to nezahlédli nepovolaní.

Když Marie Terezie vstoupila, sedící vstali, těžce a jakoby neochotně. Nebylo divu, byli to starci, zvyklí na respekt svého okolí. Ještě se nestalo, že by museli tak dlouho vyčkávat. Nicméně při pohledu na půvabnou panovnici se jim zachmuřené tváře pozvolna rozjasnily. Marie Terezie měla dar přinést s sebou závan optimismu a síly.

Muži se hluboce uklonili, jak jim přikazoval ritus na vídeňském dvoře. Pokynula jim a rychle dodala:

„To stačí, pánové. Úctu mi můžete prokazovat i jinak.“

Věděli, že to „poklonkování“ jak je nazývala, upřímně nesnáší. Ale zvyk je zvyk. Její otec to naopak vyžadoval. Usadila se do čela stolu, vedle místa, které ještě nedávno patřilo jejímu otci. Jako by se duch Karla VI. stále pohyboval zde.

Kabinet tajné rady byl nevelký, zato však přepychově zařízený. Její otec císař Karel VI. nešetřil na ničem, co se týkalo správy státu a vlastního pohodlí.

Skvostná masívní křesla, krásný lesklý stůl se složitě vinutými nohami, uprostřed mající intarzii, jejich rodový znak vytvořený nejlepším italským mistrem. Obrazy nejznámějších a nejlepších mistrů, měkké čalounění, jež mělo za úkol ochraňovat veškerá slova, tichá i hlasitá, která by mohl někdo nepovolaný vyslechnout.

Před radou leželo několik otevřených listů. Ministři již skončili rokování a čekali na svou panovnici. Bez ní mohli jen obtížně rozhodovat.

Sinzendorf, Starhemberg, oba Harrachové, stejně tak Bartenstein, již neměli stání. Čekání si zjevně krátili dobrým vínem, likéry, nenáročnou konverzací a častým pohledem na krásné sloupové hodiny, které nemilosrdně prozrazovaly prohřešek jejich vládkyně.

* * *

Marie Terezie pocítila nejistotu a bezradnost. Proč tu u všech hromů není její manžel František Štěpán? Rukou jim ukázala, aby zanechali etikety a usadili se.

Pohlédla na křeslo, které stálo v čele stolu. Při prvním zasedání na něm ležela kytice, kterou tam členové rady dali na paměť jejího otce císaře. Dojalo ji to, chvilku nemohla ani promluvit. Nyní však křeslo jako by čekalo na její usednutí. Stejně tak tajná rada.

Obrátila se na Sinzendorfa.

„Přišly nějaké nové zprávy?!“

Místo odpovědi se muži podívali na listiny, které otevřené ležely na stole a vyzývaly Marii Terezii k prohlédnutí.

„Dobré zprávy?“

Bartenstein se pohnul první. Vstal, postoupil ke stolu a vzal listiny do ruky. Druhou rukou bral jednu listinu po druhé, ukazoval je a poté pokládal na stůl.

„Veličenstvo... již máme listy od krále pruského, polského, nizozemského a několika dalších. Litují odchodu vašeho otce a slibují podporu vaší vládě. I papež se ozval s přáním a podporou.“

„Jsou to tedy dobré zprávy...“ vydechla ulehčeně Marie Terezie.

„V politice nejsou dobré a špatné zprávy, jsou pouze důležité a nedůležité… ale chcete-li, toto jsou dobré zprávy...“ parafrázoval Bartenstein její slova.

Zaváhala, jako by nechtěla slyšet nic o zprávách špatných.

„A další? Důležité? Co Francouzi?“

Bartenstein pokynul Sinzendorfovi. Ten se zavrtěl v křesle, až zapraštělo pod jeho neforemným masitým tělem.

„Ah, to je právě trochu potíž. Ludvík XV. Pouze prostřednictvím ministra kardinála Fleuryho vyjádřil soustrast nad skonem vašeho otce... ústně, našemu vyslanci knížeti Lichtensteinovi.“

Marie Terezie pokrčila rameny.

„A co na tom?“

Sinzendorf na ni vypoulil své žabí oči.

„To je přece jasné. Přemýšlejí, jak se zachovat... jestli podpořit ženu na trůně, anebo...“

„Jak jste na to přišel?“

Sinzendorf se povýšeně usmál.

„Nepíší královský list, poněvadž prý nemohou dohledat v archivech, jaký titul přináleží královně české a uherské...“

Marie Terezie zalapala po dechu, ale hrabě pokračoval.

„A pak je tu ještě bavorský kurfiřt. Rád by byl na vašem místě, anebo alespoň králem českým! O jeho snažení nám dnes pověděl Bartenstein.“

To ji příliš nepřekvapilo, poněvadž všichni dobře věděli o úrovni morálních a duchovních kvalit Karla Alberta.

„Ale! Kurfiřt by rád kousek z dědictví rakouského?“

Sinzendorf neměl smysl pro žertování a posupně odfrkl.

„To není právě k smíchu, Veličenstvo. Chce zkoumat, zda Vaše Veličenstvo má vůbec na dědictví nárok.“

Marie Terezie zůstala jako solný sloup. Nezmohla se na jedinou větu, tak ji opovážlivost tvrzení zasáhla. Starhemberg, vida její stav, přispěchal na pomoc.

„Vše se zdá nasvědčovat tomu, že nehrozí žádné nebezpečí.“

Marie Terezie se rychle vzpamatovala.

„To mi nestačí. Rychle povězte, co kurfiřt tvrdí.“

Sinzendorf pohlédl na hodiny a povstal.

„Když dovolíte, Veličenstvo, s tím vás seznámí Bartenstein. My ostatní musíme nyní na inspekci vídeňské posádky. Schůzkou nás pověřil ještě váš pan otec a my to ctíme. Očekávají nás k obědu.“

Musela se usmát té naivní dychtivosti. Bohatý Sinzendorf miloval dobré jídlo, zejména na cizí útraty. Že to bylo často, o tom svědčila jeho úctyhodně rozměrná tělesná schránka.

„Neměla bych také…“

Alois Harrach poprvé zasáhl do rozpravy.

„Veličenstvo, to není právě vhodné pro mladou ženu.“

Jeho bratr Jan Josef přitakal.

„Ostatně, Bartenstein vás, pokud dovolíte, seznámí se záležitostí daleko důležitější. My ostatní ona fakta máme v patrnosti již od časného rána.“

Pochopila skrytou výtku. Přikývla.

„Dobrá. Pánové…“

Všichni sedící vstali. Poklonili se jako jeden muž své vladařce. Necítila se právě dobře.

Starhemberg se na odchodu ještě otočil, jako by si na cosi důležitého vzpomněl.

„Veličenstvo... ještě…“

„Ano?“

„Je třeba, abyste podepsala rozkazy pro velitele posádek ve Slezsku. Když dovolíte, připravíme je na odpoledne.“

Přikývla. Pak si vzpomněla na situaci ve Slezsku.

„Co Friedrich podniká?“

Jeden z Harrachů, snad Jan Josef, ještě se v nich zcela nevyznala, vstal.

„Ve Slezsku je klid, pruský král zatím jen tiše manévruje se svými vojáky.“

Pak se uklonili ještě jednou a tiše odešli. Váhala, měla pocit, že by je měla zadržet, neměli by přece bez svolení… Ale než se rozhodla, byli pryč.

Bartenstein přistoupil ke stolu s vínem, nalil si plný pohár a jedním dlouhým douškem jej vypil. Marie Terezie vycítila, že hlavní věc teprve přijde. Baron se vyhýbal jejímu pohledu.

„Věci se mají jinak, než říkali, barone, viďte?“

„Veličenstvo,“ nadechl se Bartenstein, „věc se má tak, že oni nechápou vážnost situace.“

Udiveně na něj pohlédla.

„Co mi tajíte?“

„Nechci vám zastírat nic, co by mohlo být důležité. Jedna chyba, a můžete přijít o vše.“

Už zase. Nejdřív Taroucca, nyní Bartenstein. Zjevně chtějí, aby přišla o rozum už nyní. Cítila, jak se jí vytrácí krev z obličeje. Baron pokračoval.

„Máte protivníky nejen ve francouzském králi, v králi pruském, bavorském kurfiřtovi, ale také mezi domácí šlechtou, pochybují, jestli vůbec dokážete vést tak velkou říši… a zatím…“

„A zatím jsem je nepřesvědčila?“ dodala rychle.

Baron přikývl.

„Odpusťte, Veličenstvo, že říkám takové věci, ale situace není taková, že bych mohl něco…“

„Pokračujte. Nemusíte mne tolik šetřit, barone.“

Usedla do pohodlného křesla a sepjala ruce.

„Mám u všech dvorů schopné přátele, Veličenstvo, a tak jsem dobře informován o všem, co se děje, anebo dokonce má dít.“

„Má pozice je tedy špatná?“

Bartenstein si povzdechl.

„Tak špatná, jak je jen možné. Jak jsem řekl, mnohým se nezdá, že by na trůn měla usednout žena.“

„To jste už říkal, dál!“

„Stojí proti vám takřka celá Evropa. Bavorský kurfiřt tvrdí, že má nárok nejen na České království, ale i na část Rakouska.“

„Všechno?“

„Nikoliv. Pokud se Vaše Veličenstvo bude chtít postavit všem protivníkům, znamená to válku.“

„Ano, tomu rozumím. A dál?“

„Válka stojí peníze, mnoho peněz, a ty…“ Bartenstein se zarazil.

„A ty?“ napověděla Marie Terezie.

„A ty mi nemáme, Veličenstvo. Dále to chce vojsko.“

„Vojsko ale máme?“ zeptala se opatrně Marie Terezie.

Bartenstein se ušklíbl.

„Ano, špatně vycvičené, se zastaralými zbraněmi a špatnými veliteli.“

„Jak to? Kdo to připustil?“ vzkypěla Marie Terezie.

„Váš otec, Veličenstvo. Měl dojem, že si získal spojence všude a výdaje za udržování vojska jsou zbytečné.“

„Jak to?“

„Zdálo se, že všichni přistoupili na jeho plán.“

„Plán na mé nástupnictví?“

„Ano.“

„Báli se ho?“

„Obávali.“

„To je totéž.“

„Není. Bázeň a obava se liší.“ Marie Terezie chvíli slova převalovala v hlavě.

„A já jsem jen slabá žena.“

Bartenstein pokývl hlavou.

„Ano, to si myslí.“

„Tedy konec? Myslíte, že bych se měla vzdát?“

Baron zvedl ruce k protestu.

„Veličenstvo, takto otázka nestojí. Nikdy nevíte, kdo vyhraje, když se zkříží meče. Máte na vybranou.“

Baron se odmlčel.

„Jen do toho,“ pobídla ho arcivévodkyně.

„Buď se postavíte nepřátelům, dáte dohromady vojsko a dáte dohromady peníze. Pak můžete vyhrát, i prohrát. Bůh války Mars někdy přeje těm, jindy druhým.“

„Anebo?“

„Můžete vyjednávat, získávat čas a spojence. A hromadit peníze.“ Počítal varianty na prstech.

„Ještě další možnost?“

„Jistě. Můžete oslovit nepřátele, nebo počkat, až to učiní oni. A pak přistoupit na jejich podmínky, získat co nejvíc a vzdát se práva na vládnutí.“

Marie Terezie hrdě vztyčila hlavu. Baron pokračoval.

„Znamenalo by to přijít o velkou část toho, co váš otec dával dohromady. Zachovala byste si život, část bohatství a mohla žít tak, jak jste zvyklá.“

Marie Terezie pokývla hlavou.

„Díky, barone, hovořil jste se mnou otevřeně. Vážím si toho. Co byste zvolil vy na mém místě?“

Baron se podíval s výrazem štvance.

„Veličenstvo…“

„Dobrá, co navrhujete? Jste přece můj rádce?“

„Zjistit jejich úmysly, získat čas. Čas na činy, i na přemýšlení.“

To se jí zamlouvalo. Dávalo jí to naději na důstojnost.

„Proč nejsem muž!“

Pohlédla na křesla, která patřila rádcům, kteří tak urychleně odešli.

„Oni věděli, co mi budete říkat?“

Bartenstein se usmál.

„Proto tak rychle odešli?“

„Veličenstvo, nechtěli vidět svou panovnici v nesnázích.“

„A vás v tom nechali… A vy jste přijal?“

„Oni by se neodvážili vám to říci. Nyní musíte vědět vše. Jen tak se můžete rozhodnout...“

„Správně?“

„Moudře,“ opravil ji baron. „Dovolíte, Veličenstvo, abych se zmínil o něčem nesmírně důležitém?“

„Něco, co jsme ještě neprobrali, Bartensteine?“

Baron se opatrně rozhlédl kolem sebe.

„Veličenstvo, nechtěl jsem o tom hovořit, dokud...“

Marie Terezie pochopila.

„Chcete opět složit svůj úřad, barone? Už jsem vám řekla, že spolu přece nebudeme řešit staré křivdy...“

Bartenstein zrudl v obličeji a zavrtěl hlavou.

„Něco jiného, Veličenstvo. Můj úřad mi velí, abych byl informovaný také o záležitostech svrchovaně tajných...“

Pochopila.

„Vy se obáváte mluvit před...?“ Ukázala rukou na místa, kde ještě před okamžikem seděli členové její tajné rady.

„Vypadá to tak, Veličenstvo?“ Baron se zatvářil nevyzpytatelně. Marie Terezie popuzeně mávla rukou.

„Vždyť jsou to vaši nejbližší spolupracovníci. Přesto?“

Baron pokrčil rameny.

„Nechte té diplomacie, barone, je tu někdo, komu nevěříte?“

Bartenstein zaváhal.

„Ven s tím!“

„Nedávno jsme dostali do rukou obsah brašny jednoho kurýra pruského krále.“

„Jak?“

Bartenstein zaváhal. „To není důležité.“

„Je, není, chci to vědět.“

„Dobrá, Veličenstvo, vlákali jsme ho do pasti. Nenechal se zajmout a...“

„Zabili jste ho?“

Baron se zatvářil pohoršeně.

„Zajisté nikoliv, Veličenstvo!“

„Tak tedy...“

„Snažil se ujet našim vojákům a na zmrzlé cestě jeho kůň klopýtl. Jezdec se zranil. Nemohl uniknout a teď… je naším hostem.“

„Pruský král to může vzít jako záminku...“

„Kurýra nic navenek nespojuje s pruským králem. Nemůže.“

„Co jste u něj našli?“

„Množství opisů důležitých listin...“

„A nějaké vodítko k písaři?“

Baron pokrčil rameny.

„To nikoliv.“

„Tedy žádná stopa?“

Baron ztišil hlas.

„Jedna přece… list podepsaný a s pravou pečetí.“

Marie Terezie zpozorněla.

„Čí?“

„Hraběte Starhemberga.“

„Cože?“

Baron se mlčky uklonil.

Marie Terezie chvíli přemýšlela.

„Jistě by nepřidal dokument se svou pečetí, nehazardoval by s něčím takovým.“

Bartenstein se uklonil.

„Přesně tak, Veličenstvo, vaše úvahy jdou stejným směrem, když dovolíte... Navíc, pokud vím, hrabě neměl přístup ke všem dokumentům, které jsme v brašně nalezli.“

„A kdo jiný?“

„Veličenstvo, nerad říkám obvinění bez důkazů.“

„Barone, hrajeme o naši zemi a naše životy. Kdo?“

Bartenstein chvíli váhal.

„Hrabě Harrach. Jan Josef Harrach.“

„Cože? Tomu nevěřím.“

„Proč? Vše se tomu zdá nasvědčovat.“

Marie Terezie se musela usmát, ačkoliv celá záležitost rozhodně k smíchu nebyla.

„Je omezený. Ne hloupý, ale omezený na to, aby byl vyzvědačem.“

„Zdání může klamat...“

„Jistě, ale ne v jeho případě. Ať vaši lidé zapátrají. A navíc, nemohl by se přece tak přetvařovat...“

Bartenstein se smutně a významně usmál. Uvědomila si svou nezkušenost tváří v tvář lidské zákeřnosti a podlosti v disciplíně zvané politika.

„Víte o tom víc než já. Dobrá, pátrejte. A já bude přemýšlet.“

Bartenstein se uklonil.

„Vynasnažíme se, Veličenstvo.“

Marie Terezie se hotovila k odchodu. Baron učinil pohyb, jako by ji chtěl zdržet. Udiveně na něj pohlédla.

„Ještě něco?“

Bartenstein jako by zalitoval, že ji nenechal odejít.

„Ano. Počátek obtíží, které se vám nevyhnou, pokud budete chtít bojovat.“

Zhluboka se nadechla.

„Tak ven s tím!“

„Vaše Veličenstvo možná zná jméno hraběte Perusy...“

Pátrala v paměti, avšak nenalézala odpověď. Napověděl jí.

„Je to vyslanec kurfiřta bavorského, Karla Alberta.“

„A co žádá?“

Baron se usmál.

„Je to nesmysl, avšak musíme tomu věnovat pozornost.“

„Pokračujte!“

„Kurfiřt jeho ústy napadl listinu, na jejímž základu se máte stát panovnicí.“

Zůstala s otevřenými ústy.

„Ale můj otec přece nade vší pochybnost…“

„Jistě, jistě…“

„A všichni vládcové souhlasili…“

„Jistě, v tom je ten háček. V té době byl nesouhlas precedentní… byl by to casus belli…“

Začínala chápat.

„Nedávejte mi tu hořkou medicínu po kapkách, barone. Otce se báli, ale slabá žena na trůnu jim strach nenahání. Tak je to? Zkoušejí, jak daleko je necháme zajít?“

Baron váhavě přisvědčil. Marie Terezie se usmála, ale z úsměvu bylo cítit skrytou zlobu.

„Tak je to.“

„Vaše Veličenstvo tedy nechá své služebníky, aby věc dojednali? Já, i ostatní věc vyřídíme k vaší spokojenosti.“

Rázně potřásla hlavou.

„Budu u toho.“

„Ale…“

„Myslím, že se mne to týká víc, nežli myslíte, barone! A teď mi povězte, co zamýšlejí! Proč už kurfiřt dávno nepřitáhl v čele vojska?“

„Není tak hloupý, aby šel na věc přímo. Nikoliv. Napadl testament vašeho předka, Ferdinanda I., sepsaný léta Páně 1543 a potvrzený o čtyři léta později… Tvrdí, že váš otec odkázal něco, s čím neměl právo nakládat. Není to mazané?“

„Ale…“

„Váš prapředek zanechal závěť, v níž stanovil: „pokud některý z vládců domu Habsburského zemře, aniž by zanechal manželských potomků, přejdou práva dědictví na potomky arcivévodkyně Anny, Ferdinandovy dcery...“

Marie Terezie pokývala hlavou.

„Ano, vím o tom. Ale... já jsem přece...“

„Ještě strpení, Veličenstvo. Tak zní listina, uložená v našem archivu. Avšak originál je prý chován v Mnichově. V něm prý stojí bezmála totéž, s tím rozdílem, že slovo manželských je nahrazeno slovem mužských.“

Marie Terezie cítila, jak bledne.

„Je to opravdu originál?“

Baron zavrtěl hlavou.

„To říká Karel Albert a jeho ministři. Podle všeho je původní list právě tady ve Vídni.“

„Není to jisté?“

Bartenstein pokrčil rameny.

„Je, není… důležité je, co je pro všechny k uvěření. Pokud se Karlovi Albertovi podaří vzbudit v dalších hlavách států pochybnosti, nastanou potíže. Nemalé.“

„Ano?“

„Ano. Není dobré, když se takové otázky otevírají. Nejlépe je nechat dohody plynout a neupozorňovat na ně. Vycházet ze zvyku.“

Marie Terezie okamžik přemýšlela.

„A jaký je váš názor, barone?“

Zamrkal. Nečekal patrně takovou otázku. Málokterý politik má v oblibě hovořit sám za sebe a prozrazovat, co ani sám dobře neví. Nedíval se jí přímo do očí a byl k ní značně neuctivě otočený levým bokem.

„Je třeba důkladně prozkoumat všechny okolnosti…“

Zarazila ho zvednutou rukou.

„Teď mluvíte jako politik. Povězte své mínění jako… přítel?“

Baron zrudl. Jistě se v něm opět probudilo špatné svědomí z dřívějších časů. Nyní se k ní otočil čelem a pohlédl jí do očí.

„Veličenstvo, promluvím tedy jako přítel… doufám, podle mého nejlepšího vědomí je pravda na naší straně. A odpoledne se o tom pokusíme přesvědčit i hraběte Perusu. Dovolili jsme si mu slíbit přijetí okolo čtvrté hodiny odpolední. Sejdeme se v Sinzedorfově paláci.“

„Proč ne zde?“

„V císařském paláci? Vypadalo by to, že přikládáme téhle záležitosti příliš velkou váhu. Ministerský palác postačí. Vaše Veličenstvo chce tedy být u toho?“

Znejistěla, netušila, zda se to sluší a patří.

„Ráda bych, barone, nicméně…“

Bartenstein nebyl hloupý a pochopil.

„Panovník, který se stará i o detaily důležitých záležitostí, budí úctu, Veličenstvo.“

„A ta listina, ten testament…“

„Úředníci jej do té doby přinesou.“

„Můj osud tedy závisí na kousku staré listiny?“

Baron na ni vážně pohlédl. Jako by ji viděl poprvé. Mladou třiadvacetiletou ženu, trochu vyplašenou nenadálými událostmi.

„Osud lidský často závisí na věcech mnohem subtilnějších, na tenkém vlásku, Veličenstvo.“

Všiml si jejího trochu bezradného výrazu. Usmál se téměř otcovsky. Vlastně by jejím otcem ve čtyřiačtyřiceti ani být nestihl, připadal si však v tom okamžiku o mnoho starší.

„Budeme za vámi stát, ať se stane cokoliv, Veličenstvo. Máte mé slovo.“

„Co dál? Co bude dál?“

Otázka z ní vylétla slabým nesmělým hlasem, který nebývá běžný ani u arcivévodkyň, ani u panovnic. Uklonil se.

„Boj, anebo prohra.“

Podala mu ruku k políbení a propustila ho. Pak sklesla do nejbližšího křesla. Rada ji jako obvykle nesmírně vyčerpala. Jak má rozhodovat o tom, čemu ani trochu nerozumí? Rozhodovat o zemích, lidských životech, osudech všech a všeho?

Ale vzdát se? Na to je dost času. Velké sloupkové hodiny odbily svým hlubokým hlasem poledne. Trhla sebou, netušila, že je již tak pozdě. Povzdechla si. A pak se usmála, poněvadž náhle pocítila velký hlad. Co by se muselo stát, aby pohrdla dobrým jídlem a pitím? Zazvonila na komorníka.

Při obědě, který nechala podávat jen v menší společnosti, se sešla i se svou matkou, Alžbětou Kristýnou, která na ní pochopitelně vyzvídala. František, který seděl po Mariině levici, měl velkou práci Mariinu matku uspokojit. Byla nesmírně zvědavá. Na všechny a na všechno, osud stárnoucích žen bez zájmů a bez manžela. Marii rozčilovalo, když se na ni František vždy po skončení proslovu podíval, jako by čekal, až ona jeho řeč odsouhlasí. Pod stolem ho silně štípla do paže, až vyjekl.

Náhle měla pocit, že se jí cosi pohnulo v břiše. Jako motýlí křídla na paži. Podvědomě si na ono místo přiložila pravou ruku. František se bleskurychle podíval jejím směrem. Stejně tak hraběnka Fuchsová.

„Není vám dobře?“

Mdle se na něj usmála, poněvadž ji náhle zaplavila únava.

„Nikoliv, jen jsem měla pocit…“

„Měla byste si jít odpočinout.“

Vzchopila se.

„Odpočinout? Vždyť jsem před nedávnem vstávala!“

Starostlivě se na ni dívali. Usmála se, měla pocit, že je vše opět v pořádku. Uchopila příbor a pustila se s chutí do jídla.

„Promiňte, nechtěla jsem vás vystrašit. Všechno je v pořádku. Nerada bych o to maličké přišla.“

Mariina matka měla patrně svůj dobrý den, její stesky a úzkosti zjevně polevily, a tak ve své obvyklé prostořekosti dodala:

„A třeba to bude syn!“

František si s Marii Terezií vyměnil krátký pohled. Ona zčervenala a první uhnula očima.

A pak sloužící přinesli moučníky a tokajské na dobré zažívání.

Neodolala a po obědě se odebrala do svých komnat. A zde sklesla do křesla. Měla pocit, že se neudrží na nohou. Ona! Ona, která vždy ve společnosti měla pověst neunavitelné a nezlomné! Není to jen tím maličkým, které nosí pod srdcem. Je to zejména tím přívalem událostí, povinností, starostí a rozhodování. Nikdy to ještě nezažila, netušila, že úřad panovníka něco takového přináší, otec se jí s tím nikdy nesvěřil. Vlastně si ho vybavovala jako velkého milovníka života, zábav, dobré společnosti a velkých hostin. Netušila, jak k tomu všemu ještě stihl panovat!

Měla o čem přemýšlet. Jak ráda by se bavila. Je přece mladá, má na to právo. Panování a starosti přísluší starým. Jak se má rozhodnout? Měla v hlavě nepořádek, zmatek. Tušila, že co činí, není správné, neměla nicméně zdání, jak vše řešit a vyřešit.

Odpoledne se rozpačitě vleklo. Sloužící netušili, co mají dělat. Staré pořádky neplatily, nové nebyly.

Marie Terezie přemýšlela. Neměla tušení, kde začít. Při jejím vzdělávání na takový případ zapomněli. Do těchto dnů se vlastně jen bavila. Jak probíhal císařův den? Ráno mše, pak kamsi odcházel, nejspíš do císařské rady, jednou, kdysi dávno tam s ním vlastně byla. Odpoledne míval audience a snad také porady. Vtom si vzpomněla na někoho, kdo jí určitě poradí. Nechala si zavolat Tarouccu.

Nemohli jej dlouho najít a tak nechala vzburcovat celý palác. Nakonec komorník našel hraběte v knihovně a přivedl ho. Zvláštní, jak pouhá přítomnost některých lidí vdechne sílu ostatním. Když ho viděla, ačkoliv byl malý, obtloustlý, v zastaralém odění, měla náhle dojem, že se jí nemůže stát nic špatného.

„Vaše Veličenstvo mne ráčilo povolat,“ uklonil se hluboce Taroucca.

Přikývla. Náhle nevěděla, jak začít. Neměla by asi takto prozrazovat nevědomost…

„Když ještě panoval můj otec, jaký byl denní pořádek?“

Čekala uhlazený posměch, avšak byla překvapena. Tarouccova tvář se rozpraskla ve spokojeném úsměvu.

„Doufal jsem, že se mne Vaše Veličenstvo otáže. Popravdě se císař Karel po celý den nezastavil. A večer… také nikoliv, ach, jak ten si uměl užívat!“

Pohlédl na svou panovnici a v jejím obličeji viděl očekávání.

„Na to se mne však netážete… jistě, každý den měl svůj pořádek. Císař, váš pan otec, pravidelně vstával, snídal, modlil se, udílel audience a pořádal porady. Mnoho volného času mu nezbývalo.“

„Ale jaký je to život?“

Hrabě se na ni vážně zahleděl. Jeho výraz byl pohrdavý.

„Pokud uvažujete takto, bude lépe svou zemi předat nepřátelům na zlatém podnose. Zbyde vám Toskánsko a tam můžete v klidu žít svůj opravdový život a vstávat v jedenáct hodin.“

Hrdě vztyčila hlavu a přísně se na něj podívala. Maličko se uklonil, ale ani trochu neuhnul očima.

„Víte, Veličenstvo, že vás od vašich nejmladších let mám v oblibě a ctím. A právě proto, nikoliv z opovážlivosti vám říkám takové věci.“

„Ale taková nesvoboda, povinnosti… ta představa…“

„Veličenstvo, věřte starému muži: bezmála všechny věci jsou daleko horší v představách nežli ve skutečnosti.“

„Díky, hrabě. Musí to být těžké i pro vás.“

„Vaše Veličenstvo jistě omlouvá, že jste v požehnaném stavu. Pak je mnoho věcí daleko víc ospravedlněných.“

Uklonil se a odešel. Marie Terezie usedla do křesla. A stejně jako u oběda, náhle pocítila odkudsi z hlubin svého těla pohyb. Dítě! Rukou v obavách zašátrala v místech, kde se ozýval ten mladý život.

Už tři děti jí byly Bohem darovány, chtěla by jich ještě mnoho, vždycky měla slabost pro děti. Jistě, má to dvě strany mince. V dětech jsme silní, i zranitelní. Raději, nejraději, bychom jim umetali cesty a chránili je vlastním tělem před nebezpečím a ústrky světa. Kdyby to tak bylo možné! Když na jaře odcházela ze světa její nejstarší dcera Marie Alžběta, nemohla dělat nic ani ona, ani dvorní lékař. Tři roky jí byly dopřány, jen tři roky. Jak ji milovala!

A v očích Marie Terezie se objevily slzy. A tu jako by se opět připomnělo dosud neznámé dítě, které nosila. Jako by tušilo, že tím svou matku dokonale uchlácholí, jako ona zanedlouho pouhým pohlazením uchlácholí jeho. Snad další dvě, Marie Anna a Marie Karolína budou mít šťastnější osud.

A jako by jí osud četl myšlenky, vešel do komnaty František. Ihned viděla, že nenese dobré zprávy.

„Co se přihodilo?“

Udiveně pozvedl obočí.

„Mluvil jsem s lékařem, nezdá se mu, jak Marie Karolína kašle. Také ji trochu trápí horečka.“

„Nebyla příliš venku?“

„Nikoliv, aja ji vždy dobře hlídá. Do kočárku dostává teplé oblečení. Ne. Má slabé plíce od narození, však víte.“

„Vím,“ přikývla smutně. Pomalu vstávala, jako každá matka, v denní, či noční hodině, pokud ji dítě potřebuje.

Komnaty jejich dětí byly nedaleko, šli vedle sebe, bok po boku chodbou. Tady cítila jeho podporu a starostlivost. Tady věděla, že není na vše sama. Musí ho ještě alespoň trochu dostat do státních povinností. Ale, nakonec, to musí ona také.

Uchopil ji za ruku a ona tu jeho vděčně stiskla. Objali se a políbili. Rychle a hladově. Neměli teď na sebe žádný čas a od jejího těhotenství ani možnost. Ale touha, zejména jeho, zůstávala a svírala dech, i mysl.

Zaslechli zvuk otevíraných dveří a téměř násilím se od sebe odtrhli. Ze dveří na konci chodby vyhlédl muž, a když je uviděl, uctivě se uklonil. Komorník je vyhlížel, což nebylo dobré. Zrychlili své kroky a stanuli na prahu komnaty. Kromě komorníka a aji byl v místnosti ještě jeden člověk. Stál u dětské postýlky a otočil se na ně. Byl to jejich lékař, dobromyslný starší muž učeného vzezření. S obavami pohlédla do jeho tváře. Znala ho mnoho let, poznala dobře, co má na srdci i na mysli. Trochu se jí ulevilo, poněvadž měla dojem, že jeho obličej skýtá naději.

Ona i František přistoupili k dětské postýlce. Holčička byla drobná, spala a těžce oddychovala. Chvilkami se prudce obracela, jako by se jí zdál zlý sen. Její sestřička Marie Anna stála opodál, měla v ruce svou oblíbenou hračku, velkou dřevěnou panenku oblečenou v přepychových šatech jako ochranný talisman a s rozšířenýma očima pozorovala jejich počínání.

Raději chtěla vše vědět co nejdříve. Otočila se na lékaře.

„Doktore?“

Oslovený pokrčil rameny.

„Narodila se slabá, Veličenstvo, stačí málo a onemocní.“

„Je to vážné?“

Pokrčil rameny.

„Ano a ne. Není bezprostředně ohrožená, avšak pokud se jí špatně dýchá, mám obavy o její srdce, nemá ho nejsilnější.“

Zhluboka se nadechla a přistoupila blíže k lékaři.

„Chcete mne tedy pomalu připravit na to, že jednoho dne…“

Zavrtěl rozhodně hlavou.

„To ne, v žádném případě. Je možné, že zesílí a vše se obrátí k dobrému.“

„Je na to nějaký lék?“

Lékař se usmál.

„Je, jsem však v rozpacích, zda ho předepsat dceři panovnice.“

„Mluvte!“

„Kozí mléko.“

„Cože?“ podivil se František pohoršeně a s odporem.

Lékař se zatvářil pokorně.

„Mohu mléko nahradit odvarem z léčivých bylin, ale kozí mléko…“

Marie Terezie ho zarazila vztaženou rukou.

„Nemám předsudky a věřím vědě. Dejte naší dcerce, co jste řekl. Bůh vám pomáhej.“

Přistoupila ještě blíže a jemně pohladila spící dítě. Málem ucukla rukou, tak se jí zdála horká. František udělal totéž. Pak vzali Marii Annu za ruku a odvedli ji do vedlejší komnaty. Lékař po chvíli přišel za nimi. Obrátila se na něj jako ke spáse.

„Doktore, je naděje?“

„Veličenstvo, vždy je naděje, nesmíme přestat doufat, že se její stav zlepší. Udělám, co bude v mých silách.“

„Díky.“

Pohlédla na hodiny. Ukazovaly deset minut před třetí.

„Musím už jít, za chvilku začne spor s vyslancem kurfiřta bavorského.“ Obrátila se na Františka: „Půjdete doufám se mnou?“

Cítila, že by nejraději odmítl, ale přítomnost lékaře jej svazovala.

„Samozřejmě, jak myslíte, pokud máte pocit, že bych vám mohl být prospěšný…“

Znělo to možná smířeněji, než zamýšlel.

Věděl, že i když půjde s ní, je jeho úloha pouze rolí diváka a posluchače bez jakékoliv možnosti účinně zasáhnout. Těžko si na to zvykal už od prvního okamžiku, kdy se ocitl na císařském dvoře.

Palác hraběte Sinzendorfa nebyl daleko od Hofburgu. Byla ráda, že může vyjet ven, mimo čtyři zdi, mimo upjaté dvorské ovzduší. Bylo to ještě příjemnější, když čas od času vítr rozvál temná oblaka a nechal na pár letmých okamžiků zasvítit mdlé podzimní slunce.

Vedle ní seděl i František Štěpán a držel ji něžně za ruku. Občas prohodili pár slov, a jinak vychutnávali plnými doušky malou vyjížďku.

Rozhlížela se kolem sebe a občas si povzdechla. Nebylo by jim lépe někde daleko od Vídně, kde nejsou starosti, kde by měla svůj klid a mohla se věnovat i své rodině, nikoliv vládnutí?

Dorazili s malým předstihem, jak měla v úmyslu. Sinzendorf je sám vyběhl přivítat. Uvedl ji i jejího manžela do salonku, kde chtěla vyčkat, až se shromáždí všichni, jichž se odpolední schůzka týkala.

Nečekali dlouho, v očekávání čas rychle běžel. Sloužící před nimi otevírali dveře, až dorazili do velké síně Sinzedorfova paláce. Jakmile dveřník vyřkl slavnostně jejich jména, všichni přítomní slavnostně povstali a hluboce se vládnoucímu páru uklonili.

Marie Terezie usedla spolu s Františkem Štěpánem do křesel, umístěných na malém, vyvýšeném pódiu. Ostatní se usadili a ona mohla zvědavým pohledem přehlédnout shromážděné.

Papežský nuncius, vyslanci několika zemí a její vlastní ministři. Na všech bylo vidět neklid a očekávání. Jednalo se přece o tolik!

Nechtěla prodlužovat tíživé čekání. Bartenstein držel v ruce pergamenovou svitku a na její pokyn rozbalil pergamen a začal předčítat. Když se přiblížil k místu, na něž všichni čekali, napětí v sále by se dalo přímo uchopit. Jasně zde bylo psáno, že „… po vymření manželských potomků synů Ferdinanda I. a Karla V. má dědické právo přejít na potomky vévodkyně Anny.“

Na jedné straně zavládlo radostné nadšení, na druhé stejně vydatné zklamání. Pergamen šel z ruky do ruky a každý nad ním pokýval jen hlavou.

Hrabě Perusa, v obličeji chvíli popelavý, chvíli ruměný, čekal netrpělivě, až listina doputuje k němu. Pak do ní vstrčil bezmála celý obličej a krátkozrakýma očima pátral po textu. Poté, co pergamen alespoň třikrát horlivě přečetl, jako by se jej učil nazpaměť, znechuceně podal list svému sousedovi.

Marie Terezie měla chuť vyskočit a dát se samou radostí do tance. Měla nyní jistotu, že má otevřenou cestu k trůnu. Navenek se však snažila tvářit stále stejně.

Perusa se tvářil, jako by spolkl cosi zvlášť nechutného. Cosi mu očividně vrtalo hlavou. Obrátil se na Bartensteina.

„S dovolením, barone…“

„Prosím, pane vyslanče?“

„Zajisté to není výraz nedůvěry, ale po tolika letech se dokument snadno mohl zaměnit…“

Bartenstein se usmál.

„Několik dnů potrvá, než v našem archivu dohledáme rukopis a pečeť všech svědků této listiny, hrabě. Výsledky budete mít samozřejmě, jako každý, kdo požádá, k dispozici.“

Perusa přikývl. Pak ještě jednou sáhl po listině.

„Mohu?“

Bartenstein se usmál a přikývl. Perusa uchopil opatrně vzácný pergamen a pečlivě jej zblízka prohlížel. Anebo spíš hltal písmena očima. Zkoumal každé místo, každou větu. Snad doufal zahlédnout změněný text, anebo vyškrábaná písmena. V Marii Terezii, a jistě i v ostatních, se zastavil dech.

„Hm,“ prohlásil nakonec. „Zvláštní, jak podivně je ta listina skvrnitá.“

Skutečně, jako každý pergamen, i tento měl některá místa tu světlejší, tu tmavší.

„Promiňte, pane vyslanče,“ poznamenal mimochodem jeden z přítomných úředníků, „dovolil bych si vás upozornit, že jsem za několik desítek let státní služby neviděl pergamen, který by měl všude stejnou barvu.“

„Máte snad dojem, hrabě, že vidíte nějakou podivnou skvrnu na některém z míst, která vás tak dojemně zajímají?“ zeptal se už s ironií v hlase Bartenstein.

„Nikoliv…“ spíš zachrčel, nežli řekl Perusa. „Mohu se spolehnout, že dostanu opis?“

„Zajisté, hrabě,“ řekl opět Bartenstein vřele. „Co bychom neučinili pro vyslance kurfiřta bavorského.“

Perusa se po něm ostře ohlédl, pozdravil Marii Terezii a její ministry. Bartenstein poručil hlasitě jednomu z přítomných úředníků:

„Uložte listinu zpět do pouzdra!“

Muž poslechl a s velkou pečlivostí tak učinil. Jednu chvíli se zdálo, že mu pergamen upadne, Bartenstein k němu pokročil a vzácnou listinu zachytil.

Perusa se otočil k Marii Terezii, pohlédl jí drze do očí.

„Můj pán se domnívá, že dědictví rakouské a vše ostatní, včetně Tyrol patří po právu jemu! Bude bojovat proti každému, kdo se neoprávněně zmocnil jeho dědictví.“

Pak odešel.

Jakmile za ním zapadly dveře, rozhostila se v síni očividná úleva. Sinzendorf měl prozíravě nachystáno ve vedlejší menší síni bohaté občerstvení, kterým všichni vzali zavděk.

Usadili se do pohodlných křesel, upíjeli víno a pořádali sladké zákusky. Marie Terezie měla pocit, že nevzala do úst celou věčnost. Uprostřed hodování se však rozpomněla na důvod návštěvy.

„Patří dědictví po právu jemu?“ obrátila se na Bartensteina. „Co potom zbyde nám?“

Baron pokrčil rameny

„Je to nesmysl a oni to dobře vědí. Je možné, že chtějí získat čas, aby mohli dát dohromady více vojska…“

„Buďme rádi, že Karel Albert není Friedrich!“ podotkl Sinzendorf.

„Proč to?“ překvapeně vzhlédla Marie Terezie.

„Je to zbabělec, kdyby přitáhl rovnou s vojskem, neměli bychom dobré vyhlídky.“

Náhle cítila, jak ji svírá úzkost. Víc a víc ji tiskla a tiskla. Už neměla stání, chtěla být sama, chtěla přemýšlet, chtěla si nechat dlouhou řadu věcí projít hlavou.

Doma, v Hofburgu, poručila, aby ji nerušili a zavřela se před světem ve své pracovně. Usedla do širokého křesla, které ji přátelsky obstoupilo svou pevnou oporou. Tady si vždy připadala v bezpečí. Opřela se, zavřela oči a v duchu si přehrávala události posledních hodin.

Jak mohou mít tak široké svědomí, tak se přetvařovat? Psali mi kondolenční dopisy, když zemřel otec.

Tehdy ji to potěšilo, měla dojem, že jejich slova, věty vycházejí z čistého srdce a přátelství. Těžko se mohla zmýlit více. V politice, v šachové partii na šachovnici Evropy, neplatí žádné city a pocity. Tam platí pouze kalkul, chladný a vypočítavý.

A nyní? Otec je pár dnů pohřbený a už se pokoušejí otřást trůnem, na nějž ještě ani pořádně neusedla.

Jak se v tom všem vyznat? Jak pochopit, kde leží věci důležité a které je možné přehlížet? Musí si to vše napsat a přehlédnout. Opět si vzpomněla na svůj deník. Tam přece vždy ukládala veselé i smutné, všechno, co jí tížilo, nebo povznášelo. Opatrovala jej jako oko v hlavě. Vstala z křesla a šla najisto do svého úkrytu. Vzápětí držela v ruce nevelkou, avšak značně objemnou knížku v kožené vazbě. Usedla opět do křesla, rozložila si knížku na klíně. Pomalu a s nostalgií listovala popsanými stranami. Měla pocit, že od jejího posledního zápisu uplynul nejméně měsíc. A přece to bylo teprve včera! Proč si své myšlenky nezapsat znovu a znovu? Až uvidí napsané pro a proti, třeba dostane nápad, jak s nimi naložit. Možná je zbytečně vyplašená. Jednání přece dopadla k její spokojenosti, není proč se obávat… nebo ano? Rozhodla se, že bude věřit první možnosti.

Pustila se do práce.

Ani nevěděla, kolik času uplynulo. Ozvalo se zaklepání a po malé odmlce vstoupila komorná. Hluboce se uklonila a v předklonu uctivě postoupila do místnosti. Aniž se napřímila, začala tiše hovořit.

Marie Terezie ji rázně přerušila.

„Když už mě rušíš, mluv hlasitě! Neslyším ani slovo. Buď se klaň, anebo povídej!“

Aniž ji poslechla, dívka cosi řekla znovu. Marie Terezie promluvila tentokrát rázněji.

„Dávám ti příkaz nechat stranou poklony. Mluv!“

Dívka se napřímila. V jejím obličeji se mísilo pobavení s obavami.

„Veličenstvo, hrabě Taroucca by s vámi chtěl hovořit.“

Marie Terezie překvapeně nadzvedla obočí.

„Podívejme se… Ať jde dál.“ Komorná odspěchala a Marie Terezie zavrtěla sama pro sebe hlavou. Ta strašlivá etiketa! Její otec ty staré zbytečnosti miloval a všichni je museli respektovat, i provádět. Jak se jich zbavit?

Znovu se otevřely dveře a vstoupil Taroucca. I on se hluboce uklonil a zůstal v předklonu. Musela se usmát a neodpustila si poznámku. Možná že to byla malá podvědomá odplata za léta vzdělávání.

„Hrabě! I vy? Tváříte se, jako by vás bolela záda.“

Maličko se napřímil. Udiveně na ni pohlédl.

„Co máte na mysli, Veličenstvo?“

Marie Terezie ukázala na jeho ne právě přirozenou polohu.

„Veličenstvo má na mysli pozdravení?“

„Ano a ty nepřirozené poklony. Všichni nás tím neustále častují.“

„To je přece starý zvyk, Veličenstvo,“ namítl hrabě. Ale narovnal se.

„Nemám to ráda, ani můj manžel. Před dvěma dny se komorná při snídani tolik klaněla, až strhla tác s pečivem.“

František Štěpán vstoupil potichu za hrabětem, málem vyprskl smíchy, ale ihned skryl své pobavení do kapesníku, který držel v ruce.

Taroucca přemýšlel nahlas.

„Nikdy jsem nad tím neuvažoval… Zdraví vás s úctou, vám náležející. Musejí si vás vážit. A to dávají najevo poklonou.“

„Buď si mne váží, anebo ne,“ usoudila Marie Terezie, „to přece nějaké klanění nezachrání, hrabě.“

Taroucca se mlčky opět hluboce uklonil. Pak si uvědomil své jednání a usmál se.

„Odpusťte, Veličenstvo, patrně to nepůjde ze dne na den. Ale raději si dovolím vám povědět, proč jsem tu.“

„Chcete se nás zeptat, jak dopadlo jednání s Perusou.“

Hrabě se lehce usmál.

„Že by již skončila?“

Zamračila se.

„Proč by ne? Prohlédl originál, nenašel ani stín pochyb, jistě už je spokojený.“

Hrabě zavrtěl lehce hlavou.

„S dovolením nikoliv, Veličenstvo. To se přece snadno dá předpokládat. Tím to nekončí. Uvažujte, prosím: Kdo má drzost zpochybňovat královskou závěť, nebude váhat zpochybnit další práva panovnice. Brzy přijde s něčím dalším. Buďte si jista.“

Povzdechla si. Vypadalo to do této chvíle docela uspokojivě.

„Umíte vždy člověka postavit z obláčků pevně na zem, hrabě.“

„Omlouvám se, jestli jsem vás znepokojil. Ale, Veličenstvo, jste přece obklopena svými věrnými služebníky, kteří vám pomohou nad oněmi hlupáky zvítězit.“

Usmála se. Hrabě jí políbil ruku, tentokrát pouze s lehkou úklonou. I on se učil novotám. Ihned však pokračoval.

„Nicméně, musíte se svými věrnými podstupovat zápas i vy sama. A proto se musí učit porozumět všemu, co k vládnutí patří. Začneme zítra?“

Byla na rozpacích.

„A jak?“

„Především, naše vládkyně bude u státních záležitostí již od samého rána.“

Pokývala hlavou.

„Souhlasím. Řekněme… od půl desáté?“

Taroucca se na ni upřeně zadíval. V jeho tmavých očích postřehla pobavení i pokárání.

„Dobrá… v devět?“

„Veličenstvo, rada zasedá…“

Přerušila ho už trochu netrpělivě.

„Vím dobře, od které hodiny rada zasedá… Ale ti staříci stejně nemohou dospat, nemohou často zamhouřit oči, stále si na to stěžují...“

„Veličenstvo…“

„Dobrá, hrabě… je osmá hodina postačující?“

„Pro někoho možná, avšak pro panovnici se mi zdá být značně pozdní.“

Marie Terezie se zhrozila.

„Vy snad chcete, abych vstávala v sedm hodin?“

Hrabě se sladce usmál.

„Veličenstvo, říkala jste tuším, že pro vlast musí panovník i něco…“

Mávla na něj podrážděně rukou.

„Ano, říkala. Dobrá. Tedy v sedm hodin, dám rozkaz komorným.“

„To netřeba, Veličenstvo, já sám je přijdu probudit. Nejsou zvyklé a mohly by zaspat,“ řekl hrabě a projel si světácky rukou už trochu řídnoucí vlasy.

„Ale nepřišel jsem pouze kvůli tomu. Mám seznam několika zásad, kterých je třeba se držet. A také jsem sestavil vyučovací plán, který bychom měli v krátké době probrat. Vládnutí bohužel nepočká, Veličenstvo. Mohu vám vše přečíst?“

To byl celý Taroucca. Zapomínal často, že jsou i jiné věci než ty, které má na srdci on.

„Obávám se, že na to nyní není vhodná doba. Dejte mi prosím ten seznam a já…“

Hrabě si otřel čelo kapesníkem. Trochu znejistěl.

„Odpusťte, Veličenstvo, můj pravopis… raději bych vám jednotlivé body přečetl osobně…“

Zasmála se svým příjemným perlivým vysokým smíchem. Měl na většinu lidí, zejména mužů, osvěžující a očistný účinek. Zabral i nyní.

„Nebudu vás přece posuzovat za sloh, gramatiku a úpravu, hrabě. Máte můj slib, že si vše ještě dnes přečtu.“

Podvečer patřil dle zvyku, který zavedl její otec, audiencím. Zasedla na vyvýšené tribuně ve velkém sále Hofburgu, kolem se shromáždili její dvořané

Po několika prosebnících se ohlásil zástupci vídeňských měšťanů a cechů. Jejich projev ji povzbudil a potěšil. Zvláště závěr:

„Veličenstvo, nevzdávejte se! Rádi se za vás všichni půjdeme bít!“

Slíbila jim, že vytrvá, a myslela to v tu chvíli opravdově.

Audience se jí líbily, musela být neustále ve střehu. Jinak by mohla snadnou něco přeslechnout a říkat pak hlouposti. Nechtěla, aby se jí hned na začátku pošklebovali. Znala krutost a neúprosnost dvořanů.

Večer, když dojedli, propustila dvořany a zábava se přenesla do salonu, do užšího kruhu. Dnes nešla tancovat, spokojila se s karetní hrou. Milovala Farao, Biribiri i Lansquenet. A nepohrdla ani hrou v kostky.

Hrála toho večera s velkou chutí a přistihla se, že si zábavu užívá, jako by se nikdy nic nepřihodilo. I když, kdesi hluboko v hlavě měla v povědomí nehmatatelnou a nedefinovatelnou hrozbu, visela jako Damoklův meč. Ale v té chvíli počala vyhrávat. S jakou chutí zapomněla na výstražná znamení a oddala se hře s ještě větším zápalem. Ve stejnou dobu k ní přistoupila hraběnka Fuchs-Mollart, pro ni Charlotta, milovaná vychovatelka, nebo spíše společnice a člen rodiny. Ne nadarmo jí Marie Terezie ještě stále někdy důvěrně říkala „mami“. Charlotta jí říkala křestním jménem, když byly samy. Jinak samozřejmě arcivévodkyni oslovovala obřadněji. Marie Terezie jí pokynula a ona se sklonila k jejímu uchu.

„Celé odpoledne tě velmi netrpělivě očekával Taroucca, Mařenko.“

„Už jsem s ním hovořila,“ odpověděla Marie Terezie rovněž polohlasem.

„Bylo to důležité?“

„Velmi. Mohu mu věřit?“

„Žertuješ? Je ve službách tvé rodiny už tak dlouho… Miloval tě už jako malou dívku, nikdy by tě nezradil. Je to opravdu čestný muž.“

„Slíbila jsem mu, že prostuduji soupis jeho moudrých rad.“ Hraběnka zvedla s přísnou tváří prst.

„A doufám, že to skutečně uděláš!“

Charlotta se na ni podívala, téměř jako v dobách, kdy malá Mařenka opravdu učinila nějaké faux-pas. I nyní na ni přísný pohled měl stejný účinek. Podivné, jak pro některé zůstáváme stále dětmi, ale i oni pro nás stále autoritami.

Předala svou hru Františkovi Štěpánovi. Vstala a otočila se k Charlottě.

„Doprovodíte mne, hraběnko?“

„S největší radostí, Veličenstvo,“ zněla Charlottina odpověď a zdálo se, že radost skutečně má.

Došly bok po boku do Mariiných komnat. Sluha před nimi nesl svícen a dveře se jako na povel otevíraly.

Došly do její pracovny. Propustila sluhu, sklesla do jednoho z velkých křesel. Rozhlédla se, jako by místnost viděla poprvé. Byla to vlastně pravda. Od této chvíle měla být pracovna středem rakouské říše. Hraběnka neusedla. Měla se k odchodu, a Marie se na ni podívala s očekáváním, věděla, že s ní nešla jen pro nic za nic.

„Ah, mami, jak ráda bych zůstala ve společnosti, nikoliv tady v samotě. Panovnice… proč právě já?“

Její bývalá vychovatelka, nyní nejlepší přítelkyně a rádkyně se na ni vážně a s pochopením zadívala.

„Vím, je to těžké. Bude to ještě těžší, připrav se na to a nepřekvapí tě to. Jsi silná, jistě obstojíš se ctí. Můžeš učinit mnoho. Dobrého… i špatného. Vyber si to dobré!“

Přistoupila k Marii Terezii a letmo ji políbila do vlasů. Pak odešla. Marie zůstala ve skrytu své komnaty a přikázala, aby ji nerušili. Měla vlastně o čem přemýšlet a na čem pracovat.