Vydalo Nakladatelství KAZDA, s.r.o., v roce 2023.

Nové sady 2, 602 00 Brno

www.knihykazda.cz

info@knihykazda.cz

tel.: +420 725 518 237

Elektronické vydání:

Vydalo Nakladatelství KAZDA, s.r.o.

Všechna práva vyhrazena

Datum poslední aktualizace: březen 2023

Formát elektronické knihy: EPUB

ISBN 978-80-7670-106-9

Vytvoření elektronické verze  PureHTML.cz, 2023 

Papírové vydání: 

Pod původním názvem The Cafe on the Edge of the World –
A Story About the Meaning of Life
vyšlo v nakladatelství Aspen Light Publishing.

Copyright © 2020 by John Strelecky

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být reprodukována, ukládána ve vyhledávacím systému nebo přenášena v jakékoliv formě nebo jakýmkoliv způsobem, elektronicky, mechanicky, kopírováním, nahráváním nebo jinak
bez předchozího písemného souhlasu vydavatele.

1. vydání

Překlad: Martin Richter

Jazyková redakce: Eva Lee

Úprava původní obálky a sazba: Kristýna Franková

Ilustrace: Root Leeb

Tisk a vazba: FINIDR, s.r.o., Český Těšín, Česká republika

ISBN: 978-80-7670-100-7

Knihy lze zakoupit v knihkupectvích nebo výhodně
přímo u nakladatele na www.knihykazda.cz.

Autora lze kontaktovat prostřednictvím webových stránek
www.johnstrelecky.com.

Casey, Mikeovi a Anne

Předmluva

Někdy, když to nejméně čekáte a možná to nejvíce potřebujete, se ocitnete na novém místě, s novými lidmi a naučíte se něco nového. To se mi stalo jedné noci na temném, osamělém úseku silnice.

Zpětně vidím, že tehdejší situace symbolicky vystihovala můj život. Stejně jako jsem zabloudil na cestě, zabloudil jsem i v životě – nevěděl jsem, kam přesně jdu a proč se ubírám právě tímto směrem.

V práci jsem si vzal týden volna. Chtěl jsem uniknout před vším, co s ní souvisí. Ne že by moje práce byla nesnesitelná. Jistě, některé její stránky mě štvaly. Největším problémem však bylo, že jsem skoro každý den přemýšlel nad tím, jestli by život neměl přinášet víc než deset až dvanáct hodin denně v kanceláři. Hlavním cílem tohoto počínání bylo případné povýšení a s ním spojená povinnost trávit pro změnu dvanáct až čtrnáct hodin denně v kanceláři šéfa.

Během střední školy jsem se připravoval na vysokou. Na vysoké škole jsem se připravoval na nástup do práce. Jako zaměstnanec ve firmě jsem se pak postupně propracovával vzhůru po kariérním žebříčku. Říkal jsem si, jestli lidé, kteří mi na mé cestě pomáhali hledat správný směr, jen neopakovali stejné rady, kterých se dostalo jim samým v jejich životě. Ty rady nebyly špatné, ale nedalo se říct, že by vedly k naplnění. Čím dál víc jsem dostával pocit, že svůj život prodávám, což mi už nepřipadalo jako výhodný obchod.

V tomto rozháraném rozpoložení mysli jsem narazil na „Kavárnu otázek“. Když jsem pak svůj příběh vyprávěl přátelům, napadaly je výrazy jako „mystický“ a „jako ze Zóny soumraku“. Druhý popis odkazoval na starý televizní seriál Zóna soumraku, v němž se lidé zjevovali na místech, která na první pohled vypadala normálně, ale ne vždy taková opravdu byla. Občas mě na kratičký okamžik přepadnou pochybnosti, jestli se to všechno doopravdy stalo. Tehdy otevřu šuplík svého psacího stolu, vytáhnu jídelní lístek od Casey a přečtu si vzkaz, který mi na něj napsala. Můj zážitek se mi vybaví znovu ve vší své skutečnosti.

Nikdy jsem se nepokoušel vrátit a kavárnu opět najít. Ačkoliv se mi ten večer zdál opravdový, někde v hloubi duše chci věřit, že kdybych se dokázal vrátit na stejné místo, kde jsem kavárnu původně našel, nebyla by tam. Že jsem ji našel jen proto, že jsem ji v tu chvíli, v tu noc, potřeboval najít. To byl jediný důvod její existence.

Možná se tam jednou zkusím vrátit. Nebo se před kavárnou prostě někdy v noci zase ocitnu. Pak budu moct vejít dovnitř a říct Casey, Mikeovi a Anne, jak moc mi noc v kavárně změnila život. A že otázky, které mi položili, mě přivedly k myšlenkám a zjištěním, o nichž jsem do té doby neměl ani tušení.

Kdo ví. Třeba ten další večer strávím rozhovorem s jiným ztracencem, který do kavárny zabloudil tentokrát.

Nebo možná prostě popíšu svou zkušenost v knížce, která přispěje k šíření poslání této kavárny.

1

Moje auto se vleklo po dálnici tempem, vedle nějž by i chůze připomínala závod sportovních vozů. Po hodině popojíždění se provoz zastavil nadobro. Zapnul jsem rádio a pátral po jakékoliv známce inteligentního života. Na žádnou jsem nenarazil.

Když se ani po dvaceti minutách kolona nepohnula, začali lidé vystupovat ze svých aut. Tím sice ničeho nedosáhli, ale alespoň jsme si všichni mohli postěžovat někomu jinému než spolucestujícím, což byla příjemná změna.

Majitel dodávky přede mnou neustále opakoval, že pokud se do šesti hodin nedostane do hotelu, zruší mu rezervaci. Žena v kabrioletu po mé levici si stěžovala na neefektivitu celého silničního systému. Skupina mladistvých hráčů baseballu v minibuse za mnou dováděla na pokraj šílenství ženu, která s nimi jela jako dozor. Jako bych ji slyšel přemýšlet o tom, že už nikdy nic podobného dobrovolně nepodnikne. Byl jsem součástí velké nespokojenosti, která se vinula kolonou aut jako dlouhá stuha.

Po dalších dvaceti pěti minutách bez jakéhokoliv náznaku pohybu vpřed se na travnatém středovém pruhu objevilo policejní auto. Každých několik set metrů zastavilo a policisté pravděpodobně lidem vysvětlovali, co se děje.

„Doufám, že v tom autě sedí těžkooděnci,“ pomyslel jsem si, „jinak jim jde o život.“

Nemohli jsme se dočkat, až policejní auto přijede k nám. Když se tak konečně stalo, za volantem jsme uviděli policistku, která nám oznámila, že asi osm kilometrů před námi se převrátila cisterna s potenciálně toxickým nákladem. Dálnice byla zcela uzavřena. Vysvětlila nám, že se buď můžeme otočit a zkusit náhradní trasu – i když žádná ve skutečnosti neexistovala –, nebo počkat, až silnici vyčistí. To zabere pravděpodobně další hodinu.

Sledoval jsem, jak policistka přejíždí k další skupině zoufalých řidičů. Když chlapík s dodávkou ještě dvakrát zopakoval své obavy o rezervaci do šesti hodin, došla mi trpělivost.

„Přesně tohle se mi stane pokaždé, když se snažím na chvíli vypadnout,“ zamumlal jsem si pro sebe.

Vysvětlil jsem svým novým známým, že pohár mé trpělivosti právě přetekl a zkusím jet jinudy. Majitel dodávky si znovu postěžoval, že možná přijde o svou rezervaci, potom mi uvolnil cestu a já jsem přejel přes travnatý středový pruh do protisměru. Rozjel jsem se novým směrem.

2

Zapnul jsem mobilní telefon a vyhledal aplikaci s mapami. „Systém není k dispozici,“ objevilo se na displeji a u toho už zůstalo.

Jel jsem na jih, ačkoliv jsem měl mířit na sever, a moje frustrace vzrůstala. Deset kilometrů bez výjezdu, potom patnáct, dvacet, čtyřicet.

„Až narazím na výjezd, už to bude jedno, protože nemám ponětí, jak se mám dostat tam, kam jsem chtěl,“ postěžoval jsem si nahlas. Dokonalá ukázka mé rostoucí beznaděje.

Na čtyřicátém pátém kilometru se konečně objevil výjezd.

„To snad není možné,“ pomyslel jsem si, když jsem vyjel z dálnice. „Jsem na jediném místě na celém světě, kde na dálničním výjezdu nestojí benzinová pumpa, rychlé občerstvení ani nic jiného.“ Podíval jsem se doleva. Nic. Stejně tak napravo.

„No, asi je fuk, kudy pojedu,“ řekl jsem si.

Odbočil jsem doprava a v duchu si poznamenal, že teď jedu na západ a na nejbližší vhodné křižovatce bych měl odbočit zase doprava. Tím bych se nasměroval zase k severu. Silnice měla dva pruhy, jeden mě unášel dál od místa, odkud jsem přijel, druhý mě k němu vracel. Opravdu jsem si nebyl jistý, který z nich si vybrat.

Aut tam bylo málo. Známek civilizace ještě méně. Občas jsem zahlédl nějaký dům či rodinnou usedlost a pak už nic, jen lesy a louky.

O hodinu později jsem byl dočista ztracený. Křižovatky, které jsem projížděl, byly malé a jejich značení ukazovalo na jedinou věc – na malér. Když jste přes šedesát kilometrů nezahlédli živou duši a název silnice, po které jedete, začíná slovem „Stará“, třeba „Stará silnice 65“, vypadá to s vámi bledě.

Na další křižovatce, o nic větší než ty předchozí, jsem odbočil doprava. Byl to čin čirého zoufalství. Alespoň pojedu na správnou světovou stranu, i když nemám ponětí, kde právě jsem. K mému zděšení začínal i název této silnice slovem „Stará“.

3

O hodinu později už slunce rychle klesalo k obzoru. Den se chýlil ke konci a moje frustrace vzrůstala.

„Měl jsem radši zůstat na dálnici,“ rozčiloval jsem se. „Štvalo mě, když jsem ztratil hodinu času, a teď jsem přišel už o dvě, a pořád ani v nejmenším netuším, kde jsem.“

Udeřil jsem pěstí do střechy auta, jako by za něco mohlo nebo jako by to gesto k něčemu bylo.

Dalších patnáct, dvacet pět, třicet kilometrů – a pořád nic. Nádrž už byla poloprázdná. Bylo mi jasné, že vrátit se už nepřipadá v úvahu. Zbytek paliva mi nevystačí, abych se vrátil tam, odkud jsem vyjel, ani kdybych znal cestu. I kdybych ji našel, nemíjel jsem žádné čerpací stanice.

Nezbývalo mi nic jiného než se plahočit dál a doufat, že konečně najdu nějaké místo, kde bych mohl natankovat a najíst se. Má frustrace se pohybovala opačným směrem než ukazatel stavu paliva.

Vydal jsem se na cestu, abych unikl frustraci. Měl jsem jí vrchovatě z práce, ze složenek a do jisté míry i ze života obecně. Nepotřeboval jsem ji ani tady. Tohle měla být příležitost odpočinout si a „dobít baterky“.

„Co je to za divnou frázi,“ pomyslel jsem si. „Dobít baterky. Vyhořet, dobít, vyhořet, dobít… Vždyť v tom není nic pozitivního.“

Uplynulo dalších dvacet minut a slunce už úplně zapadlo za stromy. Krajinu zahalil soumrak. Na nebi se odrážely poslední růžové a oranžové pozůstatky denního světla, i když já jsem oblohu sotva vnímal, protože jsem se soustředil na cestu a svou zhoršující se situaci. Stále jsem nespatřil ani náznak lidské přítomnosti.

Znovu jsem se podíval na ukazatel paliva. „Necelá čtvrtina nádrže a hladina klesá,“ konstatoval jsem nahlas.

Naposledy jsem spal v autě kdysi dávno po cestě domů z univerzity. Bylo to před deseti lety a já jsem neplánoval si tuhle zkušenost zopakovat. Bohužel vypadalo čím dál pravděpodobněji, že k tomu dojde.

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

Epilog