Propletený
život

jak houby

utvářejí svět,

mění naši mysl

a ovlivňují budoucnost

Merlin
Sheldrake

Vydalo Nakladatelství KAZDA, s.r.o., v roce 2020.

Nové sady 2

602 00 Brno

www.knihykazda.cz

info@knihykazda.cz

Tel. +420 725 518 237

Elektronické vydání:

Vydalo Nakladatelství KAZDA, s.r.o.

Všechna práva vyhrazena

Datum poslední aktualizace: září 2020

Formát elektronické knihy: EPUB

ISBN 978-80-7670-013-0 

Vytvoření elektronické verze , 2020

Papírové vydání:

Původní název: ENTANGLED LIFE

ENTANGLED LIFE © Merlin Sheldrake, 2020

© Penguin Random House LLC

All rights reserved.

1. vydání

Přeložil: Vojtěch Ettler

Jazyková redakce: Ivo Michalík

Odborná korektura: Vojtěch Zavadil

Sazba a úprava obálky: Kristýna Franková

Ilustrace: Collin Elder (www.collinelder.com)

Ilustrace na obálce: Tim O’Brien (www.obrienillustration.com)

E-kniha: Miloslav Krátký (printondemand.cz)

Knihy lze zakoupit se slevou 20 % přímo u nakladatele na www.knihykazda.cz 

nebo v knihkupectvích.

S vděčností houbám, které mě toho tolik naučily

PROLOG

Zvedl jsem oči do koruny stromu. Na kmeni rostly kapradiny a orchideje, které se v klenbě větví ztrácely pod změtí lián. Vysoko nade mnou ze svého hřadu vyletěl skřehotající tukan a opodál se postupně rozkřičela tlupa vřešťanů. Před chvilkou konečně přestalo pršet a těžké kapky v náhlých sprškách padaly už jen z listí nad hlavou. U země se válela mlha.

Kořeny stromu se od paty kmene roztahovaly do všech směrů a záhy mizely pod silnou vrstvou spadaného listí, které v džungli tvořilo vlhký koberec. Klepl jsem klackem o zem, abych odehnal případné hady. Na chlupatých nohou přede mnou utekla tarantule. Klekl jsem si, rukama sjel po kmeni a pokračoval podél jednoho kořene až do tlustého houbovitého propletence červených a hnědých kořínků. Do vzduchu se vznesla sytá vůně. Bludištěm se prodírali termiti a odkrytá mnohonožka se stočila do klubíčka, aby předstírala smrt. Kořen se nořil hlouběji do hlíny, a tak jsem ho opatrně obkopal lopatkou. Rukama a lžící jsem co nejobezřetněji vyhrabával vrchní vrstvu zeminy a kořen, který se od stromu vinul těsně pod povrchem, jsem pomalu obnažoval.

Za hodinu jsem odhrabal asi metr. Kořen už byl tenčí než nit a začal se divoce větvit. Ztrácel se ve spleti svých sousedů, a tak jsem si lehl na břicho a zabořil do čerstvé mělké brázdy obličej. Některé kořínky voněly pronikavě a po ořeších, jiné hořce a po dřevě, ale když jsem nehtem rýpl do těch od mého stromu, měly nádech kořeněný, pryskyřičnatý. Celé hodiny jsem pomaličku postupoval půdou, rýpal do kořenových vlásků a nasával vůně, abych si o sledovaném vláknu udržel přehled.

Jak den postupně ubíhal, z kořene, který jsem obnažoval, vyráželo čím dál více vlákének. V jednu chvíli jsem se rozhodl několik z nich sledovat až ke konečkům, kterými se zavrtávaly do zbytků tlejícího listí a větviček. Smočil jsem ty konečky v lahvičce s vodou, abych z nich omyl bahno, a prohlédl si je pod lupou. Vlásky se větvily jako maličký strom a byly obalené tenounkou vrstvou čerstvé, lepkavé hmoty. Právě tyto droboučké struktury jsem přišel prozkoumat. Na tyto kořínky totiž navazovala síť podhoubí, která prostupovala půdou všude okolo a obrůstala kořeny nejbližších stromů. Bez této sítě by můj strom nemohl existovat. Bez podobných houbových sítí by nemohla existovat ani žádná jiná rostlina. Na tomto podzemním předivu závisí veškerý suchozemský život včetně toho mého. Zlehka jsem za kořínek zatahal a cítil, jak se půda okolo zahýbala.

Úvod

Jaké je to být houbou?

Přináší chvíle vlhká láska,
kdy nebesa žárlí,
co můžeme my na zemi.

HÁFEZ

Houby jsou všude, přesto je snadno přehlédnete. Jsou ve vás i okolo vás. Vyživují vás i všechno to, díky čemu jste naživu. Zatímco čtete tato slova, houby čile dávají životu směr, jako to dělají už více než miliardu let. Požírají kámen, vytvářejí půdu, vstřebávají jedy, živí a usmrcují rostliny, přežívají ve vesmíru, vyvolávají halucinace, podílejí se na výrobě jídla a léků, ovládají chování živočichů a ovlivňují složení zemské atmosféry. Houby představují klíč k porozumění planetě, na níž žijeme, i tomu, jak myslíme, co cítíme a jak se chováme. Přesto se netěší dostatečné pozornosti a přes devadesát procent druhů hub dodnes není zdokumentováno. Přitom čím více se toho o nich dovídáme, tím méně toho bez nich dává smysl.

Houby tvoří celou jednu velkou říši — stejně rozsáhlou a činorodou kategorii jako „živočichové“ nebo „rostliny“. Mezi houby patří mikroskopické kvasinky i rozlehlé sítě václavek (Armillaria), které se řadí k největším živým organismům na světě. V současnosti drží rekord exemplář v Oregonu, který váží stovky tun, rozprostírá se přes deset kilometrů čtverečních a jeho stáří se odhaduje na dva až osm tisíc let. A to pravděpodobně existuje ještě spousta větších a starších jedinců, jen jsme je dosud neodhalili.

Za většinou nejpřevratnějších událostí na Zemi stála — a stále stojí — činnost hub. Rostliny se před pěti sty miliony let dostaly z vody na souš jen díky spolupráci s houbami, které jim po desítky milionů let sloužily coby kořeny, než si rostliny vyvinuly vlastní. I dnes se více než devadesát procent rostlin spoléhá na mykorhizní houby — z řeckých slov pro houby (mykes) a kořen (rhiza) —, které stromy spojují do sdílených systémů občas označovaných jako „lesní internet“. Tento pradávný svazek dal vzniknout veškerému poznatelnému životu na souši. A jeho budoucnost závisí na tom, jestli si rostliny a houby i nadále dokážou mezi sebou vytvářet zdravé vztahy.

Díky rostlinám se sice planeta zazelenala, ale kdybychom se mohli podívat do devonu před čtyřmi sty miliony let, zapůsobila by na nás jiná forma života: Prototaxites. Tyto živoucí věže se tyčily, kam jen oko dohlédlo. Mnohé byly vyšší než dvoupatrová budova. Takové velikosti se v té době nic ani náznakem neblížilo: rostliny existovaly, ale dorůstaly nanejvýš do výšky jednoho metru a žádný živočich s páteří se z vody ještě nevynořil. V obrovských pních si dělal hnízda drobný hmyz a vykousával v nich chodbičky a komůrky. Tato záhadná skupina organismů — které dnes považujeme za obří houby — představovala největší živé struktury na pevnině po dobu alespoň čtyřiceti milionů let, tedy dvacetkrát déle, než po zemi chodí rod Homo.

Houby na souši dodnes zakládají nové ekosystémy. Když vznikne sopečný ostrov nebo roztaje ledovec a obnaží holou skálu, prvními organismy, které se na takovém místě uchytí a vytvoří půdu, v níž následně mohou zakořenit další rostliny, jsou lišejníky — spojení hub a řas či bakterií. Kdyby ji nedržela pohromadě hustá síť houbových vláken, půdu by v rozvinutých ekosystémech zanedlouho odplavil déšť. Na světě je jen málo oblastí, kde se houby nenacházejí: daří se jim v bahnu hluboko pod mořskou hladinou, v pouštích, v mrazivých údolích Antarktidy i v našich útrobách a tělních otvorech. V listech a stoncích jediné rostliny jich přitom mohou existovat desítky až stovky druhů. Důvěrně prorůstají mezírkami mezi rostlinnými buňkami a vytvářejí tkaninu, která rostliny brání proti nákaze. Není rostlina, která by vyrostla v přirozených podmínkách a tyto houby se v ní nenacházely — jsou stejně tak součástí rostlinné podstaty jako listy nebo kořeny.

Schopnost hub prospívat v nejrůznějších prostředích pramení z jejich přizpůsobivého metabolismu, tedy umění látkové výměny. Houby jsou metaboličtí čarodějové, kteří dokážou natolik důmyslně prozkoumávat, zpracovávat a využívat své okolí, že jim v tom mohou konkurovat jedině bakterie. Pomocí směsí silných enzymů a kyselin umějí rozložit i některé z nejodolnějších materiálů na světě, od ligninu — nejodolnější složky dřeva — a kamene po surovou ropu, polyuretan, nebo dokonce výbušninu TNT. Jenom pár typů prostředí je na ně příliš nehostinných. Jistý druh houby nalezený na odpadu z těžby patří k nejvíce odolným organismům proti radioaktivnímu záření a mohl by v budoucnu sloužit k odmořování skládek jaderného odpadu. Početné populace podobných hub utěšeně obrůstají vybuchlý jaderný reaktor v Černobylu. Některé z nich dokonce rostou směrem k radioaktivním částicím a patrně z radiace získávají energii tak, jako rostliny čerpají energii ze slunce.

Pod pojmem „houby“ si obvykle představíme jejich plodnice, ale stejně jako jsou plody rostlin součástí mnohem větší struktury zahrnující větve a kořeny, i plodnice představují pouze zásobárnu výtrusů vyrůstající z nepoměrně většího celku. Výtrusy neboli spory houbám slouží stejně jako semena rostlinám: k rozmnožování. Plodnice představují způsob, kterým houby k účasti na roznášení výtrusů zvou vnější svět — od větru po veverky —, nebo mu naopak v zasahování do tohoto procesu brání. Je to podoba, kterou se prezentují navenek: páchnoucí, vyhledávaná, výtečná i jedovatá. Nicméně plodnice jsou jenom jednou z celé řady strategií: Převážná většina hub spory vypouští a žádné plodnice netvoří.

Právě díky této jejich obdivuhodné schopnosti rozsévat výtrusy všichni houby dýcháme a žijeme s nimi. Některé druhy spory uvolňují v explozích, při nichž výtrusy dosahují desettisíckrát většího zrychlení než raketoplán těsně po startu a létají rychlostí až sto kilometrů za hodinu — což řadíme k nejrychlejším pohybům živého organismu v přírodě. Jiné houby si vytvářejí vlastní mikroklima: spory vyzvedne vzdušný proud, který vznikne odpařováním vody z lupenů plodnic. Houby každoročně vyprodukují padesát milionů tun výtrusů — což odpovídá váze pěti set tisíc plejtváků obrovských —, a představují tak největší zdroj živých částeček poletujících ve vzduchu. Spory se nacházejí i v mracích a ovlivňují počasí, protože dávají do pohybu srážení dešťových kapek a tuhnutí ledových krystalků, které pak padají na zem v podobě sněhu či krup.

Některé houby jako třeba kvasinky, díky nimž cukr kvasí v alkohol a chléb kyne, jsou vlastně jedinou buňkou, která se množí pučením. Nicméně většina hub si buduje sítě z mnohobuněčných vláken nazývaných hyfy: drobných trubiček, které se větví, spojují a proplétají do bujného filigránu podhoubí. Podhoubí neboli mycelium představuje nejcharakterističtější rys hub. Je lepší jej považovat nikoli za hmotnou věc, ale spíše za proces, průzkumnickou, nevyváženou tendenci. Podhoubím v ekosystémech proudí voda a živiny. Některé druhy hub tvoří mycelium, které je vodivé a v jehož hyfách probíhají elektrické vzruchy, což se dá připodobnit k elektrickým impulzům v nervových buňkách živočichů.

Hyfy utvářejí podhoubí, ale také se podílejí na vzniku specializovanějších struktur. Slepením houbových vláken vznikají například plodnice, které kromě vylučování výtrusů umějí i mnoho dalšího. Třeba lanýže vydávají aroma, díky němuž se řadí k nejdražším pokrmům na světě. Hnojník obecný (Coprinus comatus) zase dokáže prorůst asfaltem a nadzvednout těžké dlažební kostky, přestože sám o sobě nijak zvlášť pevný není — můžete ho utrhnout, osmažit a sníst. Když ho necháte ve sklenici, jeho sněhobílé maso během několika dní zkapalní na černočerný inkoust (inkoustem z hnojníku je tato kniha mimochodem ilustrována).

Metabolická vynalézavost houbám umožňuje navazovat pestrou škálu vztahů. Rostliny — od kořenů po výhonky — na houby ohledně živin a obrany spoléhají od úplného prapočátku. A na houbách závisejí i živočichové. Hned po lidech jsou ve schopnosti tvořit obrovská a komplexní společenství další v pořadí mravenci Atta. Jejich kolonie dosahují velikosti až osmi milionů jedinců a tvoří podzemní hnízda o rozměrech více než třicet metrů v průměru. Život těchto mravenců se točí kolem jisté houby, kterou pěstují v rozlehlých podzemních dutinách a krmí ji kousky listí.

Lidská společnost za tou mravenčí v míře sepjetí s houbami nijak nezaostává. Choroby způsobované houbami a plísněmi mají za následek škody za miliardy dolarů — Magnaporthe grisea každý rok zlikviduje takovou úrodu rýže, z níž by se najedlo více než šedesát milionů lidí. Houby mohou za všemožné neduhy stromů, od grafiózy jilmu po korovou nekrózu kaštanovníku, a mění tím podobu lesů i celé krajiny. Staří Římané se modlili k bohu plísně Robigovi, aby je před houbovými nemocemi uchránil, přesto však nedokázali zabránit hladomorům, které se podílely na úpadku Římské říše. Dopad houbových chorob se po celém světě stupňuje: neudržitelné zemědělské postupy totiž narušují schopnost rostlin utvářet vztahy s prospěšnými houbami, na nichž jsou závislé. Plošné používání fungicidních postřiků vede k bezprecedentnímu nárůstu nových houbových bakterií odolných proti antibiotikům, které ohrožují nejen zdraví rostlin, ale i lidí. Ti choroboplodné houby roznášejí, a poskytují jim tak nevídanou příležitost k rozvoji. Za posledních padesát let se nejsmrtelnější známá choroba — způsobovaná houbou napadající obojživelníky — rozšířila po světě kvůli lidskému obchodování. Devadesát druhů obojživelníků už zcela vyhubila a hrozí, že kvůli ní vymře na sto dalších. Odrůda banánu Cavendish, která z celosvětového dovozu činí devadesát devět procent, právě čelí náporu houbové nákazy, jíž může v budoucích desetiletích nenávratně podlehnout.

Stejně jako mravenci Atta i lidé přišli na to, jak houby využít ve svůj prospěch a vyřešit s jejich pomocí řadu naléhavých problémů. Ve skutečnosti se nejspíš na houby při řešení potíží spoléháme déle, než jak dlouho jsme Homo sapiens. V roce 2017 vědci rekonstruovali jídelníček neandrtálců, příbuzných dnešních lidí, kteří vymřeli přibližně před padesáti tisíci lety. Zjistili, že jeden jedinec se zánětem zubů pojídal jistý druh houby — plíseň produkující penicilin —, což naznačuje, že měl povědomí o jejích antibiotických vlastnostech. Existují i příklady z pozdější doby, třeba ledový muž Ötzi, mimořádně zachovalé tělo pračlověka z mladší doby kamenné zamrzlé v ledovci, kterému se přisuzuje stáří asi pět tisíc let. Onoho dne, kdy zemřel, měl u sebe váček plný plátků troudnatce kopytovitého (Fomes fomentarius), který téměř s jistotou používal na rozdělávání ohně, a pečlivě nachystané kousky březovníku obecného (Fomitopsis betulina) sloužící pravděpodobně jako lék.

Domorodé národy v Austrálii ošetřovaly zranění plísní sbíranou na stinné straně kmenů blahovičníků. Posvátná židovská kniha Talmud popisuje speciální metodu léčení označovanou jako „chamec“, která se zakládá na plesnivé kukuřici namáčené v datlovém víně. O léčivé síle plísně se zmiňují papyry starých Egypťanů z roku 1500 př. n. l. a metody, jak plísní léčit rány, popsal v roce 1640 také John Parkinson, králův bylinkář v Londýně. Ale teprve v roce 1928 Alexander Fleming učinil objev, že plíseň tvoří chemickou látku zvanou penicilin, která ničí bakterie. Z penicilinu se začalo vyrábět první moderní antibiotikum a od té doby zachránil nespočet životů. Flemingův nález se všeobecně pokládá za jeden z určujících momentů moderní medicíny a pravděpodobně sehrál svou roli ve změně poměru sil za druhé světové války.

Penicilin, sloučenina bránící houby před bakteriální infekcí, tedy začal bránit i lidi. Na tom není nic zvláštního: Ačkoli byly houby dlouhou dobu házeny do jednoho pytle s rostlinami, ve skutečnosti mají blíže k živočichům — což je příklad chybného škatulkování, kterého se vědci ve snaze houbám porozumět opakovaně dopouštějí. Na molekulární úrovni se houby a lidé podobají natolik, že mohou těžit ze stejných biochemických inovací. Když požíváme léky založené na látkách produkovaných houbami, vlastně si od hub půjčujeme jejich řešení a aplikujeme ho na lidské tělo. Houby jsou farmaceuticky velice plodné, a tak z nich dnes kromě penicilinu získáváme i další nenahraditelné chemické látky: cyklosporin (imunosupresivum, které umožňuje transplantaci orgánů), statiny snižující hladinu cholesterolu, celou řadu silných protivirových a protirakovinných sloučenin (včetně taxolu, léku v hodnotě miliard dolarů, jehož účinná látka se původně získávala z houby rostoucí v tisech), nemluvě o alkoholu (vzniká působením kvasinek) a psilocybinu (aktivní látce v halucinogenních houbách, o níž klinické testy přinesly důkazy, že pomáhá léčit těžkou depresi a úzkost). Houby produkují šedesát procent enzymů používaných v průmyslu a geneticky upravené kmeny kvasinek vytvářejí patnáct procent z celkového počtu vakcín. Z dílny hub pochází také kyselina citronová, kterou obsahují všechny perlivé nápoje. Globální trh s jedlými houbami je na vzestupu a podle předpovědí má ze 42 miliard dolarů v roce 2018 narůst do roku 2024 na plných 69 miliard dolarů. Prodeje hub pro léčebné účely rostou každý rok.

Řešení po vzoru hub se ovšem nezastavují u lidského zdraví. Radikální technologie založené na činnosti hub mohou představovat odpověď na některé z palčivých problémů plynoucích z postupující devastace životního prostředí. Protivirové sloučeniny vytvářené podhoubím brzdí syndrom zhroucení včelstev. Neukojitelný apetit hub lze v rámci tzv. mykoremediace využít k rozkládání škodlivin a odpadních látek jako třeba surové ropy v ropných skvrnách. Při mykofiltraci prochází kontaminovaná voda pláty z mycelií, které zachytí těžké kovy a rozloží toxiny. Při mykofabrikaci se mycelium nechává narůst do podoby stavebních materiálů nebo tkanin, které mají v mnoha ohledech potenciál nahradit plasty či kůži. Houbové melaniny, pigmenty tvořené houbami dobře snášejícími radioaktivní záření, jsou slibným zdrojem nových biomateriálů odolných proti radiaci.

Lidstvo je zkrátka se zázračnými pochody látkové výměny hub odnepaměti úzce spjato. Beze zbytku vyjmenovat všechny chemické výkony hub by trvalo měsíce. Přesto se houbám navzdory jejich potenciálu i ústřední roli, kterou hrály v mnoha starověkých kulturách, ve srovnání s živočichy a rostlinami dostává jenom zlomku pozornosti. Nejvěrohodnější odhady udávají, že na světě je mezi 2,2 a 3,8 milionu druhů hub — šestkrát až desetkrát více, než je odhadovaný počet druhů rostlin —, což znamená, že jsme jich dosud objevili a popsali pouhých šest procent. V porozumění spletitosti a sofistikovanosti života hub jsme teprve na začátku.

Co si pamatuji, houby a proměny, které vyvolávají, mě fascinovaly odjakživa. Z padlého kmene se stane půda, těsto vykyne v chléb, přes noc ze země vyskáčou plodnice — ale jak? Jako náctiletý mladík jsem odpovědi hledal tím, že jsem se s houbami snažil sblížit. Sbíral jsem je a pěstoval je v pokoji. Později jsem se ve snaze lépe poznat kvasinky a jejich vliv na své vnímání pustil do přípravy alkoholu. Žasl jsem nad proměnou medu v medovinu a ovocné šťávy ve víno. A také nad tím, jak tím výsledný produkt dokázal pozměnit prožívání — mé i mých přátel.

Když jsem začal houby oficiálně studovat na univerzitě a nastoupil jsem na bakalářský obor na katedře rostlinných věd na Cambridge (katedra houbových věd bohužel neexistuje), zcela jsem propadl fenoménu symbiózy: prospěšného vztahu mezi dvěma samostatnými organismy. Ukázalo se, že dějiny života jsou podobně blízké spolupráce plné. Dozvěděl jsem se, že většině rostlin živiny z půdy, jako jsou fosfor a dusík, poskytují houby, a to výměnou za cukry a lipidy bohaté na energii vzniklou fotosyntézou — procesem, při němž rostliny zpracovávají světlo a odčerpávají ze vzduchu oxid uhličitý. Díky vztahu mezi rostlinami a houbami vznikla biosféra tak, jak ji známe, a dodnes na něm závisí suchozemský život. Přesto toho o něm víme zoufale málo. Jak k onomu propojení došlo? Jak se spolu rostliny a houby dorozumívají? Jak se o životě těchto organismů můžu dozvědět víc?

Přijal jsem tedy nabídku na doktorské studium mykorhizních vztahů v tropických lesích Panamy. Záhy poté jsem se přesunul na ostrovní terénní stanici pod hlavičkou Smithsonova tropického výzkumného institutu. Ostrov a okolní poloostrovy byly součástí přírodní rezervace, kterou — s výjimkou paseky, kde stála ubytovna, jídelna a budovy laboratoře —zcela pokrýval lesní porost. Měli jsme tam skleníky na pěstování rostlin, sušicí skříně plné pytlů spadaného listí, místnost vybavenou mikroskopy a velkou chladicí komoru zaskládanou vzorky: lahvičkami s mízou stromů, mrtvými netopýry, tubusy s klíšťaty vytaženými ze hřbetů korů a hroznýšů královských a tak podobně. Plakáty na nástěnce nabízely peněžitou odměnu každému, kdo pro účely výzkumu dokáže v lese nasbírat čerstvý ocelotí trus.

Džungle překypovala životem. Byli tam lenochodi, pumy, hadi i krokodýli. Proháněli se v ní bazilišci hřebenatí, kteří umějí běhat po vodě. Na pouhých několika hektarech tu rostlo tolik druhů dřevin jako v celé Evropě. Rozmanitost lesa se promítala do pestré škály biologů, kteří se sem za výzkumem sjížděli. Někteří lezli na stromy a pozorovali mravence. Pár z nich se každý den za úsvitu vydávalo do džungle po stopě opicím. Jiní vyhledávali místa, kde během tropických bouří do stromů udeřil blesk. Další trávili dny zavěšení na jeřábu a měřili koncentraci ozonu ve větvích. Ještě jiní zahřívali zeminu elektrickými topnými články a zjišťovali, jak budou bakterie reagovat na globální oteplování. A byli tu i tací, kteří studovali, jak se brouci orientují podle hvězd. Čmeláci, orchideje, motýli — v tom lese snad nebyl jediný projev života, který by někdo nezkoumal.

Příjemně mě překvapilo, jakou vynalézavostí a smyslem pro humor tato komunita vědců oplývala. Laboratorní biologové mají po většinu času nad zkoumanými kousíčky života plnou kontrolu. Vlastní lidský život žijí mimo baňky, v nichž předměty svého zájmu přechovávají. Zato biologové v terénu takovou kontrolu nad situací mívají jen zřídka. Laboratorní baňkou je celý svět a oni jsou v ní. Rovnováha sil je rozložena jinak. Značky, kterými si mapují své experimenty, odplavuje bouřka. Na vzorky jim padají stromy. Na místech, kde plánovali měřit hodnoty živin v půdě, umírají lenochodi. Při průchodu džunglí je bodají „projektiloví“ mravenci (Paraponera clavata). Případnou iluzi, že výzkumníci mají věci ve svých rukou, les a jeho obyvatelé rychle rozptýlí. Záhy se dostaví pokora.

Vztahy mezi rostlinami a mykorhizními houbami jsou klíčem k pochopení, jak fungují celé ekosystémy. Chtěl jsem zjistit více o tom, jak živiny procházejí houbovými sítěmi, ale když jsem si představil, co se v podzemí děje, zatočila se mi hlava. Rostliny i mykorhizní houby jsou promiskuitní: V kořenech jediné rostliny může žít spousta hub a do jediné houbové sítě se může zapojit spousta rostlin. Díky houbovým spojům mohou mezi rostlinami proudit všemožné látky, od živin po signální sloučeniny. Zjednodušeně řečeno, rostliny jsou houbami propojeny do jedné sociální sítě. Právě to se myslí termínem „lesní internet“ („wood wide web“, což je odkaz na World Wide Web neboli celosvětovou internetovou síť — pozn. překl.). Tropické lesy, v nichž jsem pracoval, hostily stovky druhů rostlin i hub. Z existence těchto biologických sítí vyplývají převratné důsledky, ale protože jsou neuvěřitelně složité, stále jim v podstatě nerozumíme. Představte si, jak zmatený by byl mimozemský antropolog, který by po desítkách let studia moderního lidstva zjistil, že máme cosi jako internet. Něco podobného v současnosti zažívají ekologové.

V rámci svého úsilí prozkoumat sítě mykorhizních hub prorůstající půdou jsem odebral tisíce vzorků půdy i odštěpků kořenů stromů a všechny jsem rozdrtil na kaši, abych z nich extrahoval tuky, potažmo DNA. V květináčích jsem za použití různých kolonií mykorhizních hub vypěstoval stovky rostlin a poměřoval velikost jejich listů. Kolem skleníků jsem vysypával hradby z černého pepře, aby se dovnitř neproplížily kočky a nezavlekly tam houbové kolonie zvenčí. Napouštěl jsem rostliny chemickými látkami a ty pak sledoval podél kořenů až do země, abych mohl změřit, do jaké míry prošly přes jejich houbové společníky — což si žádalo další drcení a další kaše. Na malém člunu se sípajícím motorem, který každou chvíli vypovídal službu, jsem proplouval kolem zalesněných poloostrovů, hledal vzácné exempláře na strmých skalách pod vodopády, dlouhé míle se trmácel zablácenými cestami s batohem plným nacucané hlíny a mnohokrát v džungli zapadl s pickupem do hustého červeného bahna.

Z těch mnoha organismů, které v deštném pralese žijí, mě nejvíc uchvátil jistý druh malé přízemní kytičky. Dorůstala výšky asi hrnku na kávu, stonek měla bledý a tenoučký a na vršku se skvěl jediný, sytě modrý květ. Patřila k tropickým hořcovitým rostlinám z rodu Voyria a už před dlouhou dobou přišla o schopnost fotosyntézy. Kvůli tomu u ní došlo ke ztrátě chlorofylu, pigmentu, díky němuž fotosyntéza probíhá a rostliny mají zelenou barvu. Voyria mě vyváděla z míry. Fotosyntéza je jednou ze základních charakteristik rostlin. Jak bez ní dokázala přežít?

Získal jsem podezření, že vztah rostlin rodu Voyria s jejich houbovými partnery bude výjimečný, a doufal jsem, že mi tyto květinky prozradí něco o tom, co se odehrává pod povrchem. Týdny jsem v džungli Voyria hledal. Některé květiny rostly v otevřených pásech lesa, kde byly hned na očích. Jiné se schovávaly, namačkané pod opěrnými kořeny stromů. Na územích o velikosti jedné čtvrtiny fotbalového hřiště kvetly stovky rostlin, a já je všechny musel spočítat. Prales byl navíc volně průchozí — natož rovinatý — jenom zřídka, takže mě čekala spousta prodírání a shýbání. Vlastně mě čekalo všechno možné, jenom ne obyčejná chůze. Každý večer jsem se na stanici vracel celý špinavý a vyčerpaný. Moji nizozemští kolegové si ze mě a mé půvabné kytičky s křehkým stonkem při večeři utahovali. Sami zkoumali způsoby, jakými se v tropických lesích ukládá uhlík. Zatímco já se šoural džunglí a mžoural na zem, jestli nezahlédnu vytouženou květinku, oni měřili obvod stromů. Z hlediska schopnosti lesa ukládat uhlík byla Voyria bezvýznamná, proto se mi nizozemští přátelé za mou „malou“ ekologii a roztomilé okouzlení smáli. Ale já se zase strefoval do nich za jejich surový výzkum a nabubřelé chlapáctví. Každopádně když nazítří vyšlo slunce, opět jsem se vydal na místo a pátral po zemi s nadějí, že mi tyto zvláštní rostlinky cestu do podzemí, do onoho skrytého, hektického světa, přece jen otevřou.

Ať už jsem byl v lese, v laboratoři, nebo v kuchyni, houby změnily to, jak chápu život. Tyto organismy zpochybňují naše pečlivě oddělené kategorie, a když o nich člověk přemýšlí, najednou svět vypadá jinak. Nápad napsat tuto knihu mi vnuklo právě mé rostoucí potěšení z toho, že něco takového dokážou. Pokoušel jsem se při tom hledat cesty, jak si rozporuplnost hub užívat, ale není vždycky snadné cítit se příjemně v nejistém prostoru tvořeném samými otevřenými otázkami. Brzy ve vás může vzklíčit agorafobie, načež je lákavé schovat se v bezpečných komůrkách z jednoduchých odpovědí. Ze všech sil jsem se tomu snažil ubránit.

Jeden můj přítel, filozof a eskamotér David Abram, dělával kouzelnická představení v podniku Alice’s Restaurant v Massachusetts (který proslavila píseň amerického folkového písničkáře Arla Guthrieho). Každý večer procházel mezi stoly, v prstech mu cestovaly mince, objevovaly se přesně tam, kde rozhodně neměly co dělat, zase mizely, rozdvojovaly se a vypařovaly do vzduchu. Po jednom takovém vystoupení se dva zákazníci krátce po odchodu zase do restaurace vrátili a se znepokojeným výrazem odtáhli Davida stranou. Řekli mu, že když vyšli ven, obloha jim najednou připadala neskutečně modrá a mraky velké a ostře vyrýsované. Nedal jim prý něco do pití? Jak týdny ubíhaly, docházelo k tomu opakovaně — hosté se vraceli a tvrdili, že jim doprava přijde hlasitější než předtím, pouliční osvětlení jasnější, vzory na chodníku zajímavější a déšť příjemnější. Kouzelnické triky ovlivňovaly, jak lidé vnímali svět.

David na to měl svou teorii a ochotně mi ji sdělil. Naše vnímání z velké části funguje na základě očekávání. Je mnohem méně kognitivně náročné interpretovat svět pomocí předem utvořených obrazů doplněných o malé množství nových smyslových informací než neustále tvořit nové vjemy od nuly. Právě tyto předem utvořené úsudky mají za následek slepé skvrny, kterých využívají iluzionisté. Triky s mincemi postupně rozvolní naše očekávání ohledně toho, jak se ruce a mince mají normálně chovat. V konečném důsledku pak rozvolní i naše očekávání, jak má vypadat svět. Když strávníci odešli z restaurace, obloha jim připadala jiná, protože ji viděli takovou, jaká v tu chvíli byla, a ne takovou, jakou ji očekávali. Když nás optické klamy vyvedou ze zajetí očekávání, začneme se zase spoléhat na smysly. Překvapivá je na tom ona propast mezi tím, co čekáme, a tím, co zjistíme, když se skutečně díváme.

Houby nás ze zajetí očekávání umějí vyvést také. Jejich život a chování je zarážející. Čím déle houby zkoumám, tím více se má očekávání rozvolňují a tím výrazněji mi zavedené představy začínají připadat cizí. Abych se v onom stavu překvapení neztratil a mohl se při prozkoumávání světa hub opřít o nějaký rámec, uchýlil jsem se ke dvěma rychle rostoucím odvětvím biologického bádání.

První se týká rostoucího povědomí o tom, že mnoho komplexních strategií zaměřených na řešení problémů se vyvinulo i u organismů bez mozku a mimo zvířecí říši. Nejznámějším příkladem je hlenka vápenatka mnohohlavá neboli Physarum polycephalum (ačkoli to není houba, což plísně jsou). Jak si ukážeme, vápenatky nemají na řešení problémů bez mozku monopol, ale snadno se zkoumají, a tak se staly modelovými organismy otevírajícími nové cesty bádání. Vápenatky vytvářejí průzkumné sítě z citlivých vláken, ale přitom nedisponují centrální nervovou soustavou — ani ničím, co by se jí podobalo. Přesto se dokážou „rozhodovat“ mezi různými možnostmi a umějí v bludišti najít nejkratší trasu mezi dvěma body. Japonští vědci vysadili vápenatky do Petriho misek vymodelovaných do podoby Velkého Tokia. Ovesné vločky znázorňovaly hlavní městské uzly a ostré světlo označovalo překážky jako například pohoří — hlenkám totiž světlo vadí. Za jediný den vápenatka zvládla mezi vločkami najít nejefektivnější cestu a rozprostřela se do sítě téměř totožné se skutečnou železniční sítí v Tokiu. Při obdobných experimentech vápenatky zkopírovaly dálniční síť ve Spojených státech a síť římských silnic ve střední Evropě. Jednou mi o svém pokusu vyprávěl jistý hlenkový nadšenec. Věděl o sobě, že když jde na nákup do Ikey, nezřídka se tam ztratí a trvá mu dlouhé minuty, než najde východ. Rozhodl se proto postavit před stejnou výzvu vápenatky a zkonstruoval bludiště založené na půdorysu dané prodejny. Jak se dalo čekat, vápenatky i bez cedulí a pomoci personálu brzy odhalily nejkratší cestu ven. „Tak to vidíš,“ řekl mi se smíchem, „jsou chytřejší než já.“

Jestli hlenky, houby nebo rostliny můžeme označit za „inteligentní“, závisí na úhlu pohledu. Standardní vědecká definice inteligence pokládá za ústřední bod člověka a všechny ostatní druhy poměřuje vůči němu. Podle této antropocentrické definice jsou lidé na vrcholu inteligenčního žebříčku, za nimi následují zvířata, která vypadají jako my (šimpanzi, bonobové atd.), pak přicházejí na řadu ostatní „vyšší“ živočichové a takto se v soupisce živých tvorů postupuje pořád dál a níž — vzniká slavný řetězec inteligence navržený už starými Řeky, který je tak či onak přijímán dodnes. Protože se nám výše zmíněné organismy nepodobají ani vzhledem, ani vnějšími projevy — a dokonce ani nemají mozek —, tradičně se jim přisuzuje místo někde na chvostu tabulky. Až příliš často se pokládají za netečnou kulisu zvířecího života. Přesto jsou mnohé z nich schopné inteligentního chování, které nás nutí přehodnotit, co u živých tvorů znamená „řešit problémy“, „komunikovat“, „rozhodovat se“, „učit se“ a „pamatovat si“. Když se do toho pustíme, různé kontroverzní hierarchie, které stojí v základu moderního myšlení, se začnou drolit. A s jejich rozpadem se může začít měnit i náš destruktivní přístup mimolidskému světu.

Druhá oblast výzkumu, které jsem se při svém bádání držel, se týká toho, jak nahlížíme na mikroskopické organismy — neboli mikroby —, které pokrývají každičký centimetr planety. V posledních čtyřiceti letech nám nové technologie umožnily k mikroskopickému životu přístup, který nemá obdoby. Výsledek? Pro vaše společenství mikrobů — váš „mikrobiom“ — znamená vaše tělo celý svět. Některé si libují v porostu mírného pásma na vaší hlavě, jiné prospívají na vyprahlých pláních vašich předloktí, další se množí v tropickém lese vašeho rozkroku nebo podpaží. Vaše střeva (která by rozložená do plochy obsáhla oblast dvaatřiceti metrů čtverečních), uši, prsty, ústa, oči, kůže a každičký povrch, trubice i dutina v těle se hemží bakteriemi a houbami. Nosíte na sobě a v sobě více mikrobů než „vlastních“ buněk. Ve střevech vám žije více bakterií, než kolik je hvězd v naší galaxii.

Lidé nad tím, kde jeden jedinec končí a druhý začíná, obyčejně nepřemýšlejí. Pokládáme za samozřejmost — přinejmenším v postindustriální společnosti —, že začínáme a končíme tam, kde začíná a končí naše tělo. Pokroky v moderní medicíně, jako třeba možnost transplantace orgánů, toto vymezení nahlodávají. A pokroky v mikrobiologii jím přímo otřásají v základech. Jsme ekosystémy skládané — a rozkládané — armádou mikrobů, jejichž zásadní význam teprve vychází najevo. Asi čtyřicet bilionů mikroorganismů, které žijí na povrchu a uvnitř lidského těla, nám umožňuje trávit jídlo a produkuje nezbytné minerální látky pro správné fungování tělních ústrojí. Stejně jako v případě rostlin a „jejich“ hub, i nás mikroby chrání proti nemocem. Usměrňují vývin organismu i imunitního systému a ovlivňují naše chování. Když se vymknou kontrole, mohou nám naopak nějakou chorobu přivodit, nebo nás dokonce připravit o život. Nejsme výjimečný případ. Dokonce i bakterie v sobě mají viry (nanobiom?) a viry mohou obsahovat ještě menší viry (pikobiom?). Symbióza je všudypřítomnou vlastností života.

V Panamě jsem se zúčastnil třídenní konference na téma tropických mikrobů a stejně jako u ostatních vědců ve mně po celou dobu rostlo ohromení nad závěry, které z našich výzkumů vyplývaly. Jeden účastník mluvil o skupině rostlin, které v listech tvoří jisté chemické látky. Dosud se myslelo, že se dané rostliny tvorbou oněch látek vyznačují. Nicméně se ukázalo, že je ve skutečnosti produkuje houba, která v listech žije. Museli jsme svou představu o dotyčné rostlině přehodnotit. Nato jiný výzkumník nadhodil, že možná za těmi látkami nestojí houba žijící v listech, ale bakterie žijící v té houbě. A tak to pokračovalo. Po dvou dnech se pojetí individuality prohloubilo a rozšířilo k nepoznání. Mluvit o jednotlivcích přestalo dávat smysl. Biologie — věda o živých organismech — se změnila v ekologii — vědu o vztazích mezi živými organismy. Aby toho nebylo málo, stále prakticky ničemu nerozumíme. V grafech populací mikrobů, které se promítaly na plátno, byla spousta prázdných míst nadepsaných „nejsou data“. Připomnělo mi to, jak dnešní fyzikové popisují vesmír, který se podle nich z více než devadesáti pěti procent skládá z „temné hmoty“ a „temné energie“. Temná hmota a energie jsou temné, protože o nich nic nevíme. Tady se jednalo o biologickou temnou hmotu, nebo chcete-li temný život.

Řada vědeckých teorií — od pojetí času přes chemické vazby až po genetiku a druhy — sice postrádá stabilní definice, ale přesto představuje užitečnou osnovu myšlení. Z jisté perspektivy je „jednotlivec“ totéž: prostě jen další kategorie, která řídí lidské myšlení a chování. Nicméně každodenní život a zkušenost — nemluvě o našich filozofických, politických a ekonomických systémech — na jednotlivcích závisejí natolik, že je obtížné zůstat stranou a nezúčastněně sledovat, jak se celý koncept rozpouští před očima. Co potom znamená „my“? A co „oni“? „Já“? „Moje“? „Každý“? „Někdo“? Debaty na vědecké konferenci pro mě nepředstavovaly jenom intelektuální stimul. Stejně jako host v Alice’s Restaurant jsem se vnitřně cítil jinak: známé bylo najednou neznámé. Jak si povšiml jeden z čelních představitelů mikrobiálního výzkumu, „pocit ztráty vlastní identity, mylné představy o své podstatě a dojem, že jsme pod nadvládou něčeho ‚cizího‘“, jsou všechno potenciální symptomy duševní nemoci. Točila se mi hlava z toho, kolik ustálených koncepcí bude nutné přepracovat, počínaje pojetím identity, autonomie a nezávislosti, které si naše kultura tak hýčká. Zčásti právě díky těmto znepokojivým pocitům jsou pokroky v oblasti mikrobiálních věd tak vzrušující. Vztah mezi námi a mikroorganismy je nejintimnější možný. Když se o tomto spojení dozvíme víc, změní to způsob, jak prožíváme vlastní tělo a vnímáme okolní svět. Jsme ekosystémy, které překračují hranice a porušují kategorie. Naše vědomí sebe sama vyvěrá ze složité spleti vztahů, které teprve začínáme odhalovat.

Zkoumání vztahů může být matoucí. Prakticky všechny jsou nejednoznačné. Vyšlechtili si mravenci Atta houbu, kterou potřebují k životu, nebo si houba ochočila mravence? Pěstují si rostliny mykorhizní houby, s nimiž spolupracují, nebo si houby pěstují rostliny? Jakým směrem ta šipka ukazuje? Takováto neurčitost je každopádně zdravá.

Na univerzitě mě učil Oliver Rackham, ekolog a historik, který zkoumal, jak se v průběhu tisíců let ekosystémy podepisovaly na lidských kulturách — a jak lidé naopak utvářeli je. Bral nás do okolních lesů a vykládal nám o historii daných míst i jejich lidských obyvatel, kterou vyčetl z ohybů a rozštěpení větví starých dubů, z toho, kde se dařilo kopřivám, anebo z toho, které rostliny rostly nebo naopak nerostly v křoviskách. Rackhamovým přičiněním se ostrá linka, která mi v mysli oddělovala „přírodu“ od „kultury“, začala rozmazávat.

Když jsem později prováděl terénní výzkum v Panamě, zaujalo mě, jak komplikované vztahy mezi sebou mají jednotliví biologové a organismy, kterým se věnují. S výzkumníky netopýrů jsem vtipkoval, že bděním přes noc a spaním ve dne začínají přijímat netopýří styl života. Ptali se mě, jak se do mě otiskují houby. Pořád v tom ještě nemám jasno. Ale nepřestávám si lámat hlavu nad tím, jestli při své naprosté závislosti na houbách — coby těch, kdo obnovují, recyklují a propojují svět — náhodou často nevědomky neskáčeme tak, jak ony pískají.

Pokud ano, snadno se na to zapomíná. Až příliš často zaujímám odosobněné stanovisko a vnímám půdu jako nějaké abstraktní místo, mlhavou arénu, v níž se odehrávají schematické interakce. Já a moji kolegové pronášíme tvrzení jako: „Z toho a toho vyplývá, že podíl uhlíku v půdě se mezi jedním obdobím sucha a následujícím obdobím dešťů zvýšil přibližně o dvacet pět procent.“ Co také máme dělat? Nemáme možnost divočinu půdy a nepřeberné množství života, který v ní kypí, zakusit přímo.

S dostupnými prostředky jsem se o to přesto pokoušel. Tisíce mých vzorků prošly drahými přístroji, které obsah zkumavek našlehaly, ozářily a přetavily do řetězců čísel. Celé měsíce jsem strávil zíráním do mikroskopu, pohroužený do zkoumání kořínkových pletenců plných zamotaných houbových vláken, které s rostlinnými buňkami vězely zaklesnuté v nejasném intimním objetí. Jenže houby, které jsem pozoroval, byly mrtvé, zakonzervované a zvýrazněné umělými barvivy. Cítil jsem se jako detektiv na špatné stopě. Zatímco jsem týdny lezl po čtyřech a nabíral hlínu do zkumavek, tukani skřehotali, vřešťani vřeštěli, liány se proplétaly a mravenečníci lízali mravence. Svět mikrobů, zejména těch schovaných v půdě, nebyl tak dostupný jako divoká okouzlující říše velkých tvorů na povrchu. Aby mé objevy ožily, aby se podílely na všeobecném pochopení věci, bylo nutné zapojit fantazii. Jinak to zkrátka nešlo.

Ve vědeckých kruzích se fantazii obvykle říká spekulace a přistupuje se k ní s nedůvěrou: v publikacích ji běžně doprovází obligátní varování. Součástí práce na vědeckých statích je osekat je o veškeré úlety představivosti, vatu a stovky pokusů a omylů, které vedly byť jen k tomu nejokrajovějšímu zjištění. Ne každý, kdo studie čte, se chce prokousávat nepodloženým nánosem. A vědci navíc musejí působit důvěryhodně. Když ovšem proklouznete do zákulisí, najednou už se lidé tak výstavně netváří. Ale ani za oponou, ani při tom nejodvážnějším nočním filozofování s kolegy se nikdo nepouštěl do podrobností, jak si organismus, který zkoumá, ať už rybu, bromélii, liánu, houbu, či bakterii, vlastně představuje — ať už vědomě, nebo nevědomě. Styděli jsme se přiznat, že náš výzkum možná utváří změť nepodložených domněnek, představ a metafor. Nehledě na to hraje představivost v každodenní realitě výzkumu svou nezastupitelnou roli. Věda není cvičení v chladnokrevné racionalitě. Vědci jsou — a vždycky byli — emotivní, tvůrčí, intuitivní a celiství lidé, kteří si pokládají otázky o světě, jenž nebyl stvořen k onálepkování a systematizaci. Kdykoli jsem se sám sebe ptal, co houby vlastně dělají, a naplánoval si studii s úmyslem porozumět jejich chování, nevyhnutelně jsem si je představoval.

Do hlubších zákoutí vědecké představivosti mě zavedl jeden konkrétní experiment. Přihlásil jsem se k účasti na klinické studii účinků LSD na schopnost vědců, inženýrů a matematiků řešit problémy. Výzkum byl součástí velké vlny obnoveného vědeckého a lékařského zájmu o nevyužitý potenciál psychedelických drog. Výzkumníci chtěli zjistit, jestli LSD vědcům zpřístupní jejich odborné podvědomí a pomůže jim řešený problém nahlédnout z nového úhlu. Tentokrát se fantazie, která se obyčejně upozaďuje, měla stát hvězdou představení a celý proces se měl zaznamenat, případně i změřit. Prostřednictvím výzvy na plakátech ve vědeckých ústavech po celé zemi („Zkoumáte smysluplný problém, který volá po řešení?“) byla do výzkumu naverbována různorodá skupina mladých badatelů. Byla to odvážná studie. Jak je známo, tvořivým průlomům se obtížně napomáhá v jakémkoli prostředí, natož v nemocničním oddělení klinického testování léků.

Výzkumníci, kteří experiment vedli, po stěnách rozvěsili psychedelické draperie, rozestavili zvukovou aparaturu, z níž se měla linout hudba, a vybavili místnost barevným „ambientním“ světlem. Jejich snaha zakrýt nemocniční prostředí paradoxně ještě zvýraznila, jak je všechno umělé: organizátoři tím přiznávali vliv, který na účastníky pokusu mohou mít. Šlo o opatření, které poukázalo na velké množství zdravé nejistoty, které výzkumníci čelí dnes a denně. Nakolik odlišně by se asi chovali účastníci jiných biologických pokusů, kdyby se jim dostalo ekvivalentu ambientního osvětlení a relaxační hudby?

Ošetřovatelé dohlédli na to, abych LSD vypil přesně v devět hodin ráno. Bedlivě sledovali, jak látku rozmíchanou ve skleničce vody piji až do dna. Lehl jsem si v nemocničním pokoji na lůžko a ošetřovatelé mi kanylou v předloktí odebrali vzorek krve. O tři hodiny později, když už jsem dosáhl „cestovní výšky“, mě můj asistent jemně pobídl, ať začnu přemýšlet o svém „pracovním problému“. V rámci baterie psychometrických testů a posudků osobnosti, které jsme vyplňovali ještě před začátkem tripu, jsme svůj problém — onen zádrhel, s nímž jsme se ve výzkumu potýkali — měli co nejpodrobněji popsat. Smočení zádrhelu v LSD ho mělo rozpustit. Všechny mé vědecké otázky se týkaly hub, a tak mi přinášelo útěchu vědomí, že LSD se původně získávalo z houby rostoucí na obilí — jednalo se o houbové řešení mých houbových problémů. Co se bude dít?

Chtěl jsem pokus s LSD využít k tomu, abych se na modré květinky Voyria a jejich vztahy s houbami podíval z většího nadhledu. Jak dokázaly přežít bez fotosyntézy? Téměř všechny rostliny čerpají životně důležité minerály z mykorhizních hub v půdě — soudě podle propletených houbových vláken u jejích kořenů Voyria nebyla výjimkou. Jenže bez fotosyntézy neměla mechanismus, jak si vytvořit cukry a lipidy bohaté na energii, které nezbytně potřebovala k růstu. Odkud tedy Voyria energii brala? Nezískávala nakonec důležité látky ze sousedních zelených rostlin prostřednictvím houbové sítě? Pokud ano, dávala svému houbovému protějšku něco na oplátku, nebo byla prostě jenom parazit — hacker lesního internetu?

Se zavřenýma očima jsem ležel na posteli a dumal nad tím, jaké je to být houbou. Ocitl jsem se v podzemí, všude kolem se přes sebe natahovala rostoucí vlákna. Pásla se tam hejna kulovitých živočichů — tlačily se kořeny rostlin —, se všemi těmi bandity, psanci, samotáři a karbaníky panoval v půdě naprostý Divoký západ. Půda byla nekonečnými střevy Země — všude probíhal rozklad a trávení — houfy bakterií se proháněly na vlnách elektrických výbojů — chemické klima — podzemní dálnice — slizká infekční objetí — na všech stranách hemživé intimní doteky. Když jsem houbovou hyfu následoval do prostorné dutiny kořenu, ohromilo mě, jak klidné nabízel útočiště. Nacházelo se v něm pouze pár dalších druhů hub, červi i hmyz zcela chyběli. Nebyl tu ani zdaleka takový shon a chaos. Jednalo se o skrýš, za kterou bych si klidně zaplatil. Možná právě to modré kytičky nabízely houbám za výživu? Úkryt před bouří?

Netvrdím, že tyto vidiny odpovídají skutečnosti. Přinejlepším to jsou potenciální zrnka pravdy a přinejhorším naprosto scestné výplody omámené mysli. Každopádně jsem si díky tomu uvědomil cennou věc: způsob, jakým jsem si zvykl o houbách přemýšlet, stavěl na abstraktních „interakcích“ mezi organismy, které se nebezpečně podobaly tomu, co učitelé schematicky kreslí na tabuli — poloautomatickým entitám, které se chovají podle gameboyové logiky z devadesátých let. LSD mě přinutilo zase zapojit fantazii, díky čemuž jsem houby začal vnímat jinak. Chtěl jsem jim porozumět, ne je degradovat na tikající, bzučící a pípající strojky, jak to máme ve zvyku. Chtěl jsem se jimi nechat vytrhnout ze svých myšlenkových stereotypů, představit si okolnosti, kterým musejí čelit, bušit do zdí svého omezeného chápání a dovolit si žasnout — a rozum nechávat stát — nad jejich propletenými životy.

Houby obývají propojené světy: V podzemních bludištích vede nespočet vláken. Šel jsem po stopě co největšímu počtu z nich, ale jsou škvíry, kterými jsem se i přes veškerou snahu protáhnout nedokázal. I když máme houby na dosah, zůstávají zahaleny tajemstvím a oplývají jinakostí, která nemá obdoby. Mělo by nás to odradit? Je vůbec možné, aby lidé se svým živočišným mozkem, tělem a jazykem tak odlišným organismům porozuměli? Kam nás to může posunout? V návalech optimismu jsem si představoval, že vás tato kniha s onou opomíjenou větví života seznámí, ale tak jednoduché to není. Držíte v rukou svědectví o mé pouti za pochopením světa hub a o tom, jaké to na mně a mnoha dalších, které jsem po cestě potkal — lidech i jiných bytostech —, zanechalo stopy. „Co dělat mám s tou nocí a dnem, jak naložit se smrtí a životem?“ píše básník Robert Bringhurst. „Co krok a co dech valím se jak vejce k pádu v odpověď.“ Houby nás valí k pádům v mnoho odpovědí. Tato kniha vychází z mých skromných zkušeností, kdy mi bylo do několika z těch propastí dopřáno nahlédnout. Můj ponor do světa hub mě donutil přehodnotit velkou část mých přesvědčení. Evoluce, ekosystémy, individualita, inteligence, život — nic z toho není tak úplně tím, za co to považujeme. Upřímně doufám, že toto dílo zpochybní vaše zažité pravdy, stejně jako houby zpochybnily ty mé.

Podhoubí

Spory

Hnojník obecný, Coprinus comatus, nakreslený hnojníkovým inkoustem

1.

Lákadlo

Who’s pimping who?

Prince

Na váze prostřené kostkovaným plátnem ležela hromádka plodnic lanýže piemontského (Tuber magnatum). Byly špinavé jako neomyté kameny, nesouměrné jako brambory a děrované jako lebky. Dva kilogramy: 12 000 eur. Místností se linula jejich nasládlá vůně, a právě za to aroma se platilo. Odér se šířil všude a mezi pachy neměl obdoby: bylo to lákadlo, tak hutné a omamné, že vás mohlo zcela pohltit.

Psal se začátek listopadu, lanýžová sezona byla v plném proudu a já odjel do Itálie, abych se připojil ke dvěma lovcům lanýžů, kteří měli svůj rajon v kopcích kolem Boloně. Měl jsem štěstí. Kamarád mého kamaráda znal člověka, který s lanýži podniká. Prodejce souhlasil s tím, že mě spojí se dvěma svými nejlepšími hledači, kteří posléze kývli na to, že mě vezmou s sebou do terénu. O lovcích lanýžů piemontských je známo, že si své znalosti úzkostlivě střeží. Tyto houby se totiž nikdy nepodařilo zkultivovat, a tím pádem se dají najít pouze v přírodě.

Lanýže jsou podzemní plodnice několika druhů mykorhizních hub. Po většinu roku přetrvávají ve formě myceliálních sítí a živí se zčásti látkami vytaženými z půdy a zčásti cukry získanými z kořenů rostlin. Jejich přirozené prostředí pod povrchem je ovšem staví před zásadní problém. Lanýže jsou zásobníky spor, podobně jako je plod rostliny zásobníkem semen. Spory se u hub vyvinuly za účelem rozmnožování, jenže v podzemí je nemůže roznést vítr a zároveň jsou skryté před zraky zvířat.

Řešením je jejich vůně. Ovšem prosadit se ve změti pachů, kterými les překypuje, není vůbec jednoduché. Lesy jsou pachovými stopami nasáklé skrznaskrz a každá z nich může zvířecí čenich zaujmout nebo svést z původní cesty. Lanýže musejí vonět tak pronikavě, aby jejich aroma proniklo vrstvami půdy a vzneslo se do vzduchu, a to tak charakteristicky, aby je zvíře uprostřed té hojnosti pachů rozpoznalo, a tak lahodně, aby je vypátralo, vyhrabalo a snědlo. Všechny nevýhody — že jsou pohřbeny hluboko v zemi, snadno se při vyhrabávání přehlédnou a na pohled nejsou příliš vábné — lanýže vynahrazují právě svou vůní.

Jakmile lanýže něco sežere, mají vystaráno. Když se nějaké zvíře nechá zlákat k prozkoumání půdy, přijme roli přenašeče výtrusů a roznese je ve svých exkrementech na nová místa. Vnadidlo lanýže je tudíž výsledkem stovek tisíc let evolučního propojení se zvířecími chutěmi. Přirozený výběr upřednostnil ty houby, které nejlépe uspokojily apetit i těch nejmlsnějších roznašečů. Lanýže s lepší „chemií“ zkrátka přitáhly více živočichů než ty méně voňavé. Podobně jako orchideje napodobují vzhled samiček včel připravených k páření, lanýže svou vůní podávají zprávu o chutích zvířat — jsou pachovým portrétem vývoje zvířecích zájmů.

Odjel jsem do Itálie, protože jsem se chtěl nechat houbami stáhnout pod zem do jejich chemického světa. My lidé nejsme vybaveni podílet se na chemickém životě hub, ale zralé lanýže hovoří tak pronikavým a jednoduchým jazykem, že mu rozumíme i my. Tím nás na okamžik začlení do své chemické ekologie. Jak máme přemýšlet o záplavě interakcí, k nimž mezi podzemními organismy dochází? Jak máme chápat tyto roviny komunikace nad rámec lidské zkušenosti? Měl jsem za to, že když budu utíkat za psem, který zavětřil lanýže, a pak zabořím hlavu do hlíny, dostanu se k chemickým lákadlům a příslibům, jimiž houby řídí tolik aspektů svého života, tak blízko, jak jen to jde.

Lidský čich je mimořádně výkonný. Očima dokážeme rozeznat několik milionů barev, ušima zachytíme půl milionu zvuků, ale nosem zaznamenáme výrazně více než bilion různých vůní. Lidé cítí prakticky všechny těkavé látky, které se kdy testovaly. V rozpoznání určitých odérů dokonce předčíme hlodavce i psy a dokážeme sledovat pachové stopy. Čich u lidí hraje roli při výběru sexuálního partnera, podílí se na naší schopnosti vycítit u druhých strach, úzkost nebo agresivitu. A v neposlední řadě se pachy proplétají předivem našich vzpomínek: Běžně se stává, že lidé trpící posttraumatickou stresovou poruchou zažívají záblesky čichových vjemů z minulosti.

Nos je jemně vyladěným nástrojem. Čichem dokážeme rozebrat složité směsi na jednotlivé složky, stejně jako hranol dokáže rozštěpit bílé světlo na jednotlivé barvy. Funguje to díky tomu, že čich zvládne přesně zachytit uspořádání atomů v molekule. Hořčice voní hořčicově díky vazbám mezi dusíkem, uhlíkem a sírou. Ryba páchne rybinou díky vazbám mezi dusíkem a vodíkem. Vazby mezi uhlíkem a dusíkem mají železitý a olejovitý zápach.

Schopnost zaznamenat chemické látky a zareagovat na ně je prapůvodní smyslovou dovedností. Chemická čidla využívá k průzkumu a interpretaci okolí většina organismů. Podobnými typy receptorů disponují rostliny, houby i živočichové. Když se na tyto receptory naváže nějaká molekula, spustí se signální kaskáda: molekula nastartuje změnu v buňkách, které vyvolají větší změnu, a tak dále. Tímto způsobem může i drobná příčina vzbudit silnou odezvu: Jisté sloučeniny dokáže lidský nos zachytit v koncentraci pouhých třiceti čtyř tisíc molekul na centimetr krychlový, což je asi tolik jako kapka vody ve dvaceti tisících olympijských bazénech.

Aby živočich vnímal určitý pach, musí pachová molekula přistát na jeho čichovém epitelu. U lidí se jedná o membránu uvnitř nosu. Molekula se přichytí k receptoru a podnítí nervovou reakci. Mozek pak vůni identifikuje a případně vyvolá vzpomínky či emoční reakci. Houby disponují jiným typem těla. Nos ani mozek nemají. Zato však funkci čichového epitelu obstarává celý jejich povrch. Myceliální síť je jedna velká membrána citlivá na chemické látky: pachová molekula se k receptoru může přichytit kdekoli na těle a spustit řetězec reakcí, který ovlivní, jak se houba zachová.

Houby žijí v bouřlivém moři chemických informací. Podhoubí lanýžů pomocí chemických látek sděluje zvířatům, že jsou plodnicemi zralými k sežrání. Pomocí chemických látek také komunikuje s rostlinami, živočichy, ostatními houbami — a samo se sebou. Pokud chceme houbám porozumět, musíme se do tohoto světa smyslových vjemů ponořit, přestože se nám v něm špatně orientuje. Možná na tom nezáleží. Stejně jako houby, i my trávíme většinu života tím, že tíhneme k tomu, co nás zajímá. Víme, jaké to je, když nás něco přitahuje nebo odpuzuje. Právě prostřednictvím čichu se můžeme zapojit do molekulární řeči, s jejíž pomocí houby řídí většinu své existence.

V historii lidstva se lanýže už dlouho pojí se sexem. V mnoha jazycích má označení pro lanýže význam „varle“, jako třeba turmas de tierra neboli „varlata země“ ve staré kastilštině. U lanýžů se vyvinula schopnost přivodit živočichům blaho, protože na tom záviselo jejich přežití. Když jsem hovořil s Charlesem Lefevrem, odborníkem na lanýže a zapáleným pěstitelem z Oregonu, o jeho zkušenostech s lanýžem černovýtrusým, najednou se zarazil: „Zvláštní — když o tom teď mluvím, úplně se ve vůni Tuber melanosporum koupu. Jako by se tu v mojí kanceláři vznášelo jejich aroma, i když tu teď žádné lanýže nejsou. Z mých zkušeností jsou ve spojení s lanýži tyhle čichové vzpomínky běžné. Někdy dokonce vyvolávají i vidiny a emoce.“

Ve Francii je svatý Antonín — patron ztracených věcí — pokládán i za patrona lanýžů a na jeho počest se slouží lanýžové mše. Ani modlitby ovšem nezabrání všemožným podvodům: Lanýže nevalné hodnoty se obarvují nebo dochucují, aby je různí šejdíři mohli vydávat za jejich dražší příbuzné. Vyhlášené lanýžové lesy čelí nájezdům lanýžových pytláků. Kradou se profesionálně vycvičení psi v hodnotě tisíců dolarů. Po lesích se rozhazují otrávené kusy masa, které mají zabít lovecké psy konkurentů. V roce 2010 francouzský pěstitel lanýžů Laurent Rambaud v afektu zastřelil zloděje, kterého při noční pochůzce načapal ve svém lanýžovém sadu. Po jeho zatčení demonstrovalo dvě stě padesát lidí rozčilených rostoucím počtem krádeží lanýžů i lanýžových psů za Rambaudovo právo bránit svou úrodu. Místopředseda Tricastinského svazu pěstitelů lanýžů sdělil deníku La Provence, že svým členům doporučil nehlídkovat ve svých lánech se zbraní, protože „pokušení je příliš velké“. Lefevre to vystihl: „Lanýže v lidech probouzejí jejich temnou stránku. Jsou jako peníze, které se válejí na zemi, ale na rozdíl od nich se rychle kazí a nikdy nevíš, kolik za ně dostaneš.“

Lanýže nejsou jedinými houbami, které přitahují pozornost zvířat. Na západním pobřeží Severní Ameriky medvědi převracejí padlé stromy a vyhrabávají ze země vytoužené čirůvky. V Oregonu se prý sběrači hub potkávají s jeleny, kteří mají od hledání čirůvek v hrubé pemzové půdě zakrvácený čumák. U některých druhů tropických orchidejí se vyvinula schopnost napodobovat vůni, tvar i barvu hub, které přitahují houbomilný hmyz. Plodnice jsou nejnápadnější části houby, ale vábit okolí dokáže i podhoubí. Jeden můj přítel, který studuje tropický hmyz, mi ukázal video, na němž se orchidejové včely rojí okolo díry ve shnilém kmeni. Samečci z okolního prostředí sbírají pachy a vytvářejí z nich směs, s níž si namlouvají samičky. Jsou to vlastně takoví výrobci parfémů. Páření trvá několik sekund, ale trubci stráví shromažďováním a mícháním vůní celý dospělý život. Ačkoli kamarád svou hypotézu ještě neotestoval, měl silné tušení, že včely z hub sklízejí sloučeniny, které pak přidávají ke své voňavce. O orchidejových včelách se ví, že si libují v komplexních aromatických sloučeninách, z nichž mnohé produkují právě houby rozkládající dřevo.

Parfémy založené na produktech jiných organismů používají i lidé a houbová aromata se nezřídka vyskytují i v našich sexuálních rituálech. Agarwood neboli oud je houbová infekce stromů rodu orličín (Aquilaria), které rostou v Indii a jihovýchodní Asii, a jedná se o jednu z nejdražších surovin na světě. Vyrábí se z ní vůně — něco mezi plesnivými ořechy, tmavým medem a hutným dřevem —, po níž lidé prahnou přinejmenším od dob řeckého lékaře Dioscorida. Oud nejvyšší jakosti má při stejné váze větší hodnotu než zlato — až 100 000 dolarů za kilogram — a pustošivé kácení orličíny přivedlo až na pokraj vymýcení ve volné přírodě.

Francouzský lékař z osmnáctého století Théophile de Bordeu prohlásil, že každý organismus „do svého okolí šíří výpary, určitý pach, emanace vlastní právě konkrétnímu [organismu], jehož jsou nedílnou součástí.“ Vůně lanýžů i parfém orchidejových včel se sice šíří až za hranice jejich tělesných schránek, ale ona pachová pole vytvářejí jakási chemická těla, která se u jednotlivých organismů navzájem prolínají jako stíny na diskotéce.

V místnosti, kde se vážily lanýže, jsem strávil několik minut. Zhluboka jsem nasával jejich pronikavou vůni. Mé omámení přerušil až můj hostitel Tony, překupník lanýžů, který se přihnal dovnitř s jedním ze svých zákazníků. Zavřel za sebou dveře a uvěznil aroma mezi čtyřmi stěnami. Zákazník prozkoumal hromádku lanýžů na váze a pak obhlédl misky neroztříděných a neomytých exemplářů rozložené na zašpiněném pracovním stole. Kývl na Tonyho a ten zavázal rohy plátna. Oba muži vyšli na dvůr, potřásli si rukama a zákazník odjel v elegantním černém voze.

Léto bylo suché, a sklizeň lanýžů tak nebyla valná. Nedostatek se projevil na ceně. Přímo od Tonyho přišel kilogram hub na 2 000 eur. Tentýž kilogram zakoupený na tržišti nebo v restauraci stál klidně i 6 000 eur. V roce 2007 se jediný obrovský lanýž vážící půl druhého kilogramu prodal v dražbě za 165 000 liber — stejně jako v případě diamantů, i cena lanýžů skokově roste úměrně k jejich velikosti.

Tony měl srdečné vystupování a překupnické sebevědomí. Z mého přání doprovázet jeho sběrače vypadal překvapeně a varoval mě, ať raději příliš nepočítám s tím, že nějaké lanýže objevíme. „Můžeš s mými kluky jít, ale nejspíš nic nenajdete. A není to procházka růžovým sadem. Leze se křovím. Šlape v blátě. Brodí v potocích. Tohle jsou tvoje jediné boty?“ Ujistil jsem ho, že mi nic z toho nevadí.

Lovci lanýžů mají své rajony, někteří oficiální, jiní ne. Když jsem se dostavil na sraz, oba lovci — Daniele a Paride — na sobě měli maskáče. Zeptal jsem se jich, jestli jim to pomáhá přepadnout lanýže ze zálohy, a oni mi vážně odpověděli, že je mají proto, aby je při hledání lanýžů nemohli sledovat ostatní lovci. Lovci lanýžů pracují v branži, v níž jde o to vědět, kam se dívat. Know-how je to nejcennější a stejně jako samotné lanýže ho někdo může zcizit.

Paride byl z dvojice ten přátelštější. Uvítal mě před domem i se svým nejoblíbenějším lanýžovým psem Kikou. Měl celkem pět psů různého stáří a v různém stadiu výcviku, z nichž každý se specializoval buď na černovýtrusé, nebo piemontské lanýže. Kika byla rozkošná a Paride mi ji hrdě představil slovy: „Tohle je neskutečně chytrý pes, ale já jsem ještě chytřejší.“ Kika byla romaňolský vodní pes, což je rasa, která se k lovu lanýžů používá nejčastěji. Sahala mi po kolena a kvůli chlupům, které jí v chundelatých kudrlinách padaly přes oči, sama připomínala lanýž. Vlastně jsem po ránu plném čichání lanýžů, rozplývání se nad vrhem lanýžových štěňat, rozhovorů o lanýžích, přihlížení lanýžovým obchodům a pojídání lanýžů začal lanýže vidět i v oblých skalnatých kopcích v okolí. Paride mi pověděl o jemných náznacích, kterými s Kikou komunikuje. Oba se naučili vyčíst a interpretovat sebemenší změny v chování toho druhého a svůj pohyb dokázali koordinovat téměř neslyšně. U lanýžů se vyvinula schopnost dávat zvířatům najevo, když jsou připraveny ke snězení. Lidé a psi si vyvinuli způsoby, jak si mezi sebou předávat informace o voňavých zprávách lanýžů.

Vůně lanýže je komplexní záležitostí podmíněnou vztahy, které houba udržuje se svým společenstvím mikrobů, a vlastnostmi půdy a podnebí, v němž žije — jejím terroir. Plodnice lanýžů hostí dobře prospívající kolonie bakterií a kvasinek — mezi milionem a miliardou mikroorganismů na gram suché váhy. Mnoho členů tohoto mikrobiomu produkuje charakteristické těkavé sloučeniny, které se na vůni lanýže podílejí, a je tak pravděpodobné, že směs chemických látek, kterou nasajete do nosu, představuje práci více než jen jednoho organismu.

Chemický základ lákadla lanýžů stále s jistotou neznáme. Ze studie německých vědců z roku 1981 vyplývá, že jak lanýž piemontský (Tuber magnatum), tak lanýž černovýtrusý (Tuber melanosporum) produkují v nezanedbatelném množství androstenol — steroid s pižmovou vůní. U prasat androstenol plní funkci pohlavního hormonu. Tvoří se v těle samců a samice podněcuje k zaujetí polohy ke spáření. Tento objev dal vzniknout spekulacím, že právě androstenol vysvětluje, proč prasnice při hledání lanýžů skrytých hluboko pod povrchem podávají tak působivé výkony. Studie uveřejněná o devět let později však tuto možnost vyvrátila. Výzkumníci vedle sebe pět centimetrů pod zem zakopali lanýže černovýtrusé, umělé lanýžové dochucovadlo a androstenol a pak je nechali hledat jedním prasetem a pěti psy — včetně vítěze místní soutěže lanýžových plemen. Skutečné lanýže a umělé dochucovadlo odhalila všechna zvířata. Androstenol ani jedno.

V sérii dalších testů vědci zredukovali aroma lanýžů na jedinou molekulu: dimethylsulfid. Byl to precizní výzkum, ale pravděpodobně se nejedná o celou pravdu. Vůně lanýžů se skládá z řady odlišných molekul, které se shlukují do jednoho celku — u lanýžů piemontských je to více než stovka a u ostatních nejvyhledávanějších druhů asi padesát. Tak propracovaný odér je energeticky náročný a jen stěží by se v takové formě vyvinul, kdyby to nemělo žádný účel. Navíc zvířata mají různé chutě. Ani lidem všechny druhy lanýžů nechutnají, a některé jsou dokonce mírně jedovaté. Ze zhruba tisícovky druhů lanýžů v Severní Americe se jich v kuchyni používá jenom pár. A ani ty zdaleka nevyhledává každý. Lefevre to podal tak, že velké množství lidí považuje vůni vychvalovaných hub za nepříjemný zápach. Některé druhy podle něj smrdí přímo odporně. Vyprávěl mi o rodu lanýžů Gautieria, z jehož puchu se člověku zvedá žaludek — prý je to něco mezi „smradem z kanálu“ a „dětským průjmem“. Jeho pes se po nich může utlouct, ale manželka ho s nimi nepustí domů, a to ani kvůli taxonomické klasifikaci.

Ať už to lanýže dělají jakkoli, budují kolem sebe navazující vrstvy přitažlivosti: Lidé k hledání lanýžů cvičí psy, protože prasata nedokážou vábení hub odolat, a místo aby je vydala svým pánům, sama je sežerou. Do Itálie se sjíždějí majitelé restaurací z New Yorku i Tokia a navazují tam vztahy s lanýžovými překupníky. Vývozci vyvinuli sofistikovaný chlazený systém balení, který lanýže uchová v optimálních podmínkách, zatímco jsou omývány, baleny, doručovány na letiště, přepravovány přes celý svět, vyzvedávány z letiště, proclívány, přebalovány a rozváženy k zákazníkům — to vše v rámci osmačtyřiceti hodin. Lanýže se stejně jako čirůvky musejí ocitnout na talíři čerstvé do dvou až tří dnů od sklizení. Jejich vůně totiž pramení z aktivní činnosti živých metabolizujících buněk. Nabývá na intenzitě, když dorostou výtrusy, a zaniká, když buňky odumřou. Lanýž nemůžete usušit a pochutnat si na něm později, jako to jde udělat s některými jinými druhy hub. Po chemické stránce jsou lanýže upovídané, téměř ukřičené. Umrtvěte látkovou výměnu a umrtvíte i vůni. Z toho důvodu vám v mnoha restauracích lanýže nastrouhají do jídla přímo před očima. Málokteré jiné organismy lidé roznášejí s takovou naléhavostí.

Namačkali jsme se do Paridova auta a rozjeli se vzhůru údolím po úzké silničce vedoucí podmáčenými žlutohnědými doubravami, které se táhly po kopcích. Paride mluvil o počasí a vtipkoval o psím výcviku i výhodách a nevýhodách spolupráce s „lotrem“, jako je Daniele. Po několika minutách jsme sjeli na lesní cestu a zastavili. Kika vyskočila z kufru, všichni společně jsme prošli podél mýtiny a zanořili se mezi stromy. Daniele už byl na místě a nenápadně se svým psem postával opodál. Oznámil nám, že se poblíž pohybuje cizí lovec lanýžů a že musíme být potichu. Danielův pes byl rozježený, neupravený a z kožichu mu trčely větvičky. Neměl jméno, ačkoli Paride utrousil, že prý na něj Daniele ještě před pár hodinami křičel Diavolo (Ďáble). Na rozdíl od Kiky, která byla mazlivá a přátelská, Diavolo štěkal a vrčel. Paride mi to vysvětlil. Zatímco on své psy cvičil tak, aby pro ně hon za lanýži byla hra, Daniele je cepoval hladem. „Jen se podívej,“ ukázal Paride na Diavola, „je tak zoufalý, že jí žaludy.“ Lovci se chvíli škádlili. Daniele namítal, že jeho psi jsou výkonnějšími hledači lanýžů než Paridovi dobře živení a opečovávaní „mazlíci“. Paride si ovšem za svým reformním proudem výcviku lanýžových psů stál a trefně to shrnul slovy: „Daniele loví lanýže v noci a já ve dne. On je nervózní a já ne. Jeho pes kouše a můj je pohodář. Jeho pes je kost a kůže a můj je výstavní kus. On je zlý a já jsem hodný.“

Diavolo zničehonic vystartoval do lesa. Běželi jsme za ním a Paride při prodírání se houštinami komentoval situaci. „Možná ucítil lanýže. Možná jenom myš. Tak či tak bude mít hafan radost.“ Psa jsme našli, jak hrabe a čenichá v polovině bahnitého svahu. Daniele se za ním vyšplhal a odstranil z cesty trnité šlahouny. Paride mi vysvětlil, že v tu chvíli musí lovec lanýžů pečlivě sledovat řeč psího těla. Pokud vrtí ocasem, ukazuje to na lanýže, pokud je ocas v klidu, napovídá to o opaku. Hrabání oběma packami naznačuje lanýže piemontské, hrabání jednou packou lanýže černovýtrusé. Vypadalo to slibně, a tak Daniele začal hlínu kypřit tupým nástrojem s plochým koncem připomínajícím obří šroubovák. Když se dostal hlouběji, vždycky jednou za čas k hrsti zeminy přičichl. Střídal se v kopání se svým psem, ačkoli dbal na to, aby Diavolo nehrabal příliš náruživě. Paride s úšklebkem prohodil: „Vyhladovělý pes lanýže sežere.“

Konečně Daniele houbu asi půl metru pod zemí ve vlhké hlíně objevil. Prsty a malou kovovou lopatkou vyhrnul bahno. Z jámy se vznesla lanýžová vůně, vydatnější a sytější než ve vážicí místnosti u překupníka. Tady byl lanýž ve svém přirozeném prostředí a jeho aroma skvěle doplňovala mokrá hlína a roztřepené tlející listí. Představil jsem si, jaké by asi bylo mít natolik citlivý čich, že bych vůni lanýže zachytil i na dálku a byla by pro mě tak lákavá, že bych všeho nechal a vydal se za ní. Při nasávání hutného odéru jsem si vzpomněl na pasáž v Konci civilizace od Aldouse Huxleyho, kde se popisuje koncert vonících varhan, přístroje, který poskytoval čichový zážitek stejně jako hudební nástroj nabízí ten sluchový. K takové představě se lanýže mohou pohotově přihlásit, jelikož samy hrají skladby, kde místo not figurují těkavé sloučeniny.

Fungovalo to náramně. Všichni jsme tam kolem lanýže stáli celí rozčepýření a zabahnění. Houba spustila řetězec chemických reakcí, které k ní přitáhly celou smečku živočichů — napřed psa, pak lidského lovce lanýžů, a nakonec jeho pomalejší společníky. Když Daniele lanýž vytáhl ven, hlína okolo se propadla. „Podívejte!“ Paride hlínu odhrabal. „Myší díra.“ Nebyli jsme na místě první.

Když nám do nosu vnikne vůně lanýže, zachytíme jednosměrný signál, který houba vysílá do světa. Je to metoda postavená na co nejširším záběru. Ano, aby aroma zvíře přivábilo, musí být zajímavé a lahodné. Ale hlavně musí být pronikavé a silné. Není důležité, jestli výtrusy roznese kanec nebo poletucha, takže proč si vybírat? Za lákavou vůní půjde většina hladových živočichů. Nadto lanýž svou vůní nereaguje na bezprostřední zájem. Dokáže rozdráždit čichové buňky, ale sám dráždivý není. Důrazně a zřetelně o sobě dává vědět, ale jakmile „vysílání“ spustí, udržuje ho v neměnné míře. Zralý lanýž šíří do světa přímočarou pozvánku k návštěvě v chemické lingua franca, do všech směrů rozhazuje univerzální voňavé sítě, které způsobí, že se Daniele, Paride, dva psi, myš a já setkáme v jednom bodě pod pichlavým keřem na bahnitém svahu v Itálii.

Lanýže — stejně jako spousta dalších vyhledávaných plodnic hub — jsou vlastně tím nejméně sofistikovaným způsobem komunikace jejich mateřského podhoubí. Většina houbového života, včetně růstu mycelia, se spoléhá na rafinovanější formy lákadel. Třeba takové hyfy utváří myceliální síť dvěma základními postupy: buď se větví, nebo se spojují. (Proces, kterým se hyfy slučují do jednoho vlákna, se nazývá anastomóza, což v řečtině znamená „opatřit otvorem“.) Kdyby se hyfy nedokázaly větvit, z jedné by jich nemohlo vzniknout mnoho. Kdyby se nedokázaly spojovat, nemohly by srůst ve spletitou síť. Před spojením se však napřed musejí najít, čehož dosahují takzvaným „naváděním“ (homing), kdy se vlákna navzájem chemicky přitahují. Spoje hyf jsou jakýmisi stehy, z nichž je podhoubí utkáno, jsou to ty nejzákladnější prvky sítě. V tomto smyslu se mycelium každé houby formuje díky její schopnosti lákat sebe samu.

Nicméně stejně jako se konkrétní myceliální síť dokáže setkávat sama se sebou, umí se setkávat i s jinými podhoubími. Jak si houby udržují přehled o tom, kam až sahá jejich tělo? Hyfy musejí umět rozpoznat, jestli narazily na odnož svého podhoubí, nebo na zcela cizí houbu. Ve druhém případě musejí umět určit, jestli se jedná o odlišný — potenciálně nepřátelský — druh, pohlavně kompatibilního zástupce vlastního druhu, nebo ani jedno. Některé houby mají desítky tisíc pohlavních typů, které by se daly připodobnit k našim dvěma pohlavím (rekordmanem je klanolístka obecná, Schizophyllum commune, která má více než třiadvacet tisíc pohlavních typů a téměř všechny jsou navzájem pohlavně kompatibilní). Podhoubí mnohých hub se dokáže s cizími myceliálními sítěmi spojit, i když pohlavně kompatibilní nejsou — za předpokladu, že alespoň do určité míry sdílejí genetickou výbavu. Vědomí vlastní identity je tedy u hub důležité, ale ne vždy jde o binární škálu. Jedna bytost může pozvolna přecházet ve druhou.

Lákání protějšku leží v základu mnoha typů rozmnožování hub, včetně pohlavních zvyků lanýžů. Samy plodnice lanýžů jsou výsledkem pohlavního styku: aby houba jako Tuber melanosporum začala plodit, hyfy jedné myceliální sítě musejí srůst s vlákny jiného, pohlavně kompatibilního podhoubí a předat si genetický materiál. Myceliální sítě lanýžových hub po většinu života rostou jako oddělené pohlavní typy, buď „+“, nebo „−“ — na poměry hub je jejich pohlavní život docela přímočarý. K pohlavnímu styku dojde, když hyfa „–“ přiláká hyfu „+“ a splyne s ní. Jeden z partnerů zastane otcovskou roli a pouze poskytne genetický materiál. Druhý plní roli mateřskou — poskytne genetický materiál, ale zároveň vytvoří živou hmotu, která uzraje v plodnice a spory. Od lidí se lanýže liší tím, že oba pohlavní typy mohou být jak otcem, tak matkou — asi jako kdyby všichni lidé byli zároveň mužem i ženou, a jakmile by mezi nimi došlo k sexu, měli by shodné předpoklady obstarat obě role. Jak u lanýžů funguje pohlavní přitažlivost, zůstává tajemstvím. Příbuzné houby k lákání pohlavních partnerů používají feromony, takže vědci mají silné podezření, že nejinak je tomu i u lanýžů.

Bez navádění by mycelium nevzniklo. Bez mycelia by neprobíhala přitažlivost mezi pohlavními typy „+“ a „−“. Bez pohlavní přitažlivosti by nedocházelo k rozmnožování. A bez rozmnožování by nerostly lanýžové plodnice. Neméně důležité jsou ovšem vztahy mezi lanýži a jejich společníky z řad stromů, jejichž chemické interakce si žádají důmyslné řízení. Pokud hyfy mladých lanýžů nenajdou rostlinu vhodnou k navázání spolupráce, brzy odumřou. Rostliny musejí do svých kořenů vpustit ty houby, s nimiž mohou utvořit vzájemně prospěšný vztah, a naopak se uzavřít mnoha jiným, které způsobují nemoci. Hyfy hub i kořeny rostlin čelí velké výzvě, aby se v chemické vřavě, která v půdě kvůli čilému kontaktu mezi jinými kořeny, houbami a mikroby panuje, navzájem našly.