Text & Photo © Lucie Kutrová, 2021, 2023 Illustration © Michaela Sušická, 2021, 2023

ISBN 978-80-242-9596-1

Obsah

- PODĚKOVÁNÍ

- PŘEDMLUVA

- JAK TO VŠECHNO ZAČALO?

- DĚTSTVÍ

- BUCKET LIST

- 2013

- 2014

- 2015

- 2016

- 2017

- UKRAJINA

- CAMINO DE SANTIAGO

- PACIFICKÁ HŘEBENOVKA

- KAIRO

- TOM

- TOUR DU MONT BLANC (TMB)

- DEN 1:

- DEN 2:

- DEN 3:

- DEN 4:

- DEN 5:

- DEN 6:

- DEN 7:

- DALŠÍ DEN:

- MONT BLANC

- WALKERS HAUTE ROUTE

- DEN 1:

- DEN 2:

- DEN 3:

- DEN 4:

- DEN 5:

- DEN 6:

- DEN 7:

- ANETKA

- HŘEBENOVKA NÍZKÝCH TATER

- DEN 1:

- DEN 2:

- DEN 3:

- DEN 4:

- DEN 5:

- JULIUS KUGY TRAIL

- DEN 1:

- DEN 2:

- DEN 3:

- DEN 4:

- DEN 5:

- DEN 6:

- DEN 7:

- TÁTA

- ALPEADRIA TRAIL

- DEN 1:

- DEN 2:

- DEN 3:

- DEN 4:

- DEN 5:

- DEN 6:

- DEN 7:

- DEN 8:

- DEN 9:

- DEN 10:

- DEN 11:

- DEN 12:

- RÓZA KÓZA TRAIL

- ROZÁRKA

- DEN 1:

- DEN 2:

- DEN 3:

- DEN 4:

- DEN 5:

- DEN 6:

- DEN 7:

- BRÁCHA

- MADEIRA

- DEN 0:

- DEN 1:

- DEN 2:

- DEN 3:

- DEN 4:

- DEN 5:

- DEN 6:

- POSLEDNÍ DEN:

- PAVEL

- TRAIL PO ČESKU

- DEN 1:

- DEN 2:

- DEN 3:

- DEN 4:

- DEN 5:

- DEN 6:

- DEN 7:

- DANEK

- MALÁ FATRA

- DEN 1:

- DEN 2:

- DEN 3:

- MICHI

- ŠUMAVA

- DEN 1:

- DEN 2:

- DEN 3:

- DEN 4:

- DEN 5:

- DEN 6:

- DEN 7:

- DVA TÝDNY PO ROZCHODU

- POSLEDNÍ DVA MĚSÍCE

- MARVEL

- KONEC

- ZATÍM NESPLNĚNÉ POLOŽKY Z MÉHO BUCKET LISTU

Tomu, který mě naučil milovat…

Věnováno vzpomínce mého andílka Kaira, který odešel předčasně, ale dokázal více než spousta lidí za celý život ♥

PODĚKOVÁNÍ

Tvořit něco se svými nejbližšími, je to úplně nejvíc nejlepší tvoření. Bez krásných obrázků a precizních map by byla tato kniha smutná a neúplná.

Michi, děkuju, že jsi u všech mých úspěchů a neúspěchů. Děkuju za všechny krásné obrázky, které tuto knihu dělají speciální.

Bráško, děkuju za nekonečné hodiny, které jsi se mnou musel strávit u kreslení map, které jsou tu pro našeho tátu a pro pár mapomilů. Jsi nejlepší!

PŘEDMLUVA

Po vydání mé první knihy 151 dní Pacifickou hřebenovkou jsem byla velmi příjemně překvapena, kolik lidí se o tuto úžasnou trasu zajímá. Je to sen spousty cestovatelů, vydat se na několik měsíců do divočiny a ujít 4300 km. Chápu ale, že si každý nemůže vzít šest měsíců dovolené a odjet do Ameriky šlapat tisíce kilometrů. Taky chápu, že si o tom spousta lidí radši jen přečte. A naprosto chápu, že se má kniha lidem líbila, protože se všichni rádi pobavíme nad tím, jak někdo jiný trpí. Nemám pravdu? Bavili jste se skvěle, co?!

Když jsem se vrátila z Ameriky, utíkala jsem každou chvíli do přírody a trávila co nejvíce času tam, kde je mi nejlépe a kde se cítím doma – na horách. Chodila jsem s lidmi, které mám ráda, nebo s lidmi, které jsem zrovna potkala. Pořídila jsem si čtyřnohého parťáka a vyrážela na hory s různými typy lidí, ať už se to týká pohlaví, věku či vztahu k mé osobě. Připsala jsem si na svůj seznam přání spoustu dalších trailů a pak si řekla, že vám prostě musím ukázat, jakou spoustu nádherných tras a stezek máme přímo pod nosem. Na dosah ruky. Nemusíte do Ameriky, abyste si mohli nějaký přechod vyzkoušet.

Všechny traily se budou po celou dobu prolínat s mým bucket listem a osobním životem. Na začátku jsem si myslela, že vydám jen knihu o krátkých přechodech hor, ale byla bych ráda, kdybyste mě opravdu poznali. Nechci vám popsat jen nádherné traily a ukazovat tu nádheru hor, dát vám obrovský nával pozitivity a ukázat, jak může být život nádherný. Ráda bych s vámi sdílela i ty strasti, neštěstí a prohrané bitvy, které mě v životě potkávají, tak jako nás všechny. Bitvy, které ze mě udělaly člověka, jímž právě jsem. Nebude to tedy jen cestopis po evropských trailech, ale bude to vlastně takové osmadvacetileté putování mým životem.

Musím vás ale varovat! Pokud si jen matně pamatujete, kdy jste se naposledy zasmáli, a nemáte smysl pro humor, tuto četbu bych vám nedoporučila. Pokud sami sebe a všechno ostatní berete až moc vážně, tak taky ne. A pokud čekáte Shakespeara nebo Hemingwaye, rovnou tu knížku rozdupejte v knihkupectví. Ne, nejsem spisovatelka, ale mám spoustu vtipných zážitků, které s vámi chci sdílet.

Doufám, že vám má druhá kniha přinese trochu inspirace a taky že třeba přestanete chodit jen od gauče k lednici a od lednice do cukrárny pro indiánka, zvednete zadek a půjdete si nějaký krátký přechod zkusit. Jen vy, těžký batoh, skvělá nálada a hory. Protože já vám něco povím…

Když vyjdete jednou, věřte mi, nebude to naposledy…

JAK TO VŠECHNO ZAČALO?

Abych vám mohla alespoň trochu přiblížit, jak celá má závislost na horách začala, je třeba jít až daleko do minulosti. Do minulosti, kterou nikdy před nikým nevytahuji. Minulosti, která měla navždy zůstat umlčena, ale nejde to jinak. Musím se s tím vyrovnat a musím s krutou pravdou ven. Víte, já… nebyla jsem úplně nejhezčí dítě ze školky. Jsem si jistá, že jsem se několikrát objevila ve strašidelných snech dětí, které se mnou do školky chodily. Dokonce i mí bratranci se vždycky nad mými fotkami smáli, říkali mi kobra a divili se, že mě fotograf nepostavil za strom. Uf, teď se mi ulevilo.

Byly mi necelé tři roky a mí rodiče mě poprvé vzali na hory. Jenomže jestli jste četli mou první knihu, víte, že já nenávidím chůzi do kopce! Možná jsem jen líná a tu námahu v kopci nezvládám. A možná je to obrovské trauma z dětství. Hned vám řeknu proč. Vyrazili jsme s rodiči, babičkou a dědou na Hostýn. Byli jsme v tom největším stoupáku, který si tříleté dítě dokáže představit, bolely mě nohy a chtěla jsem, aby mě táta vzal na záda. Táta byl vždycky formát, takže mi do ruky vrazil klacek a řekl: „Podpírej se sama a půjde se ti lépe.“ Rodiče vám celý život dávají cenné rady, tak je nikdy neignorujte. Podepřela jsem se přesně dvakrát, než jsem si ten klacek vrazila do oka. Krve jako z vola, klacek v oku, řev jak z pavilonu tygrů, a jelo se na pohotovost.

„Máte štěstí, rodičové, oko není zasaženo, nebudete mít doma Žižku! Uděláme jí tu několik stehů a chvíli bude mít zalepené oko.“

Prvních pár týdnů vám přijde vtipné hrát si na piráta, ale děti nejsou hloupé, brzy to všechno odhalí a dají vám to pěkně sežrat. Vlastně celý můj příběh začíná mými rodiči. Nechápejte to špatně, já své rodiče miluju, ale kdo by proboha své dítě oblékl do toho, do čeho mě oblékali? Kdo by proboha koupil kulaté brýle svému dítěti, které má v obočí jizvu jako obří blesk? Děti mi ve škole podávaly klacky a říkaly mi: „Harry, vyčaruj nám něco!“ Vesmír si pro nás celý život chystá nějaké nástrahy, ale na mě se v dětství docela vyřádil. Ten, kdo to všechno řídí, se ráno probudil, vytvořil 150 krásných dětí, nad kterými se budou všichni rozplývat, a nakonec mu to přišlo jako nuda, a řekl si:

„A teď vytvořím majstrštyk – Lucii Kutrovou!“ Kdybych měla své dětství popsat v jedné větě, zněla by takhle: „Krásná hnědovlasá holčička s chlupatýma ručičkama, křivými zuby jako pizizub, jizvou v obočí, debilní ofinou, s univerzálními kulatými brýlemi, třemi dioptriemi, ve stylovém dobovém oblečení a okluzorem pod brýlemi.“ Hotové kombo! Děcko ze žurnálu!

Ve školce se mi děti smály snad úplně za všechno. I mí rodiče mi většinou na maškarní ples pořídili nějakou nasazovací hlavu, aby se na mě nemuseli dívat. Ve školce a pak hlavně ve škole jsem si vytvořila šílený komplex z toho, že mám v obočí obrovskou jizvu, a nebyla jsem se nikdy schopná dívat lidem do očí, protože jsem si myslela, že se všichni budou zaměřovat jen a jen na ni. Když to dneska někomu řeknu, tak se mě každý ptá: „Ty máš v obočí jizvu?“ Nikdo jiný ji kromě mě nevidí!

Beru tu jizvu jako připomínku mé první návštěvy hor. Každá jizva, každý šrám, každá křivda ze mě udělaly osobu, kterou právě jsem. Děkuji mým rodičům za celoživotní podporu a cenné rady, které mi do života dali. Vždycky mě učili, abych se měla ráda taková, jaká jsem. Nejvíce jsem jim ale vděčná za to, že i přes toto přesvědčení mi zaplatili rovnátka. Ty nejlepší špeky vám ale prozradím až během celého příběhu, který vám chci vyprávět.

Příběhu, jak mi hory, láska a laskavost změnily život. A možná trochu i ta rovnátka.

DĚTSTVÍ

Jak už jsem zmínila, byla jsem „retard“ od narození, ale už když jsem byla malá, strašně moc jsem si přála bráchu nebo ségru. A to se mi splnilo, narodil se mi bráška Martin. Myslím si, že když mě má máma čekala, tak se celé těhotenství modlila: „Bože, prosím tě, hlavně ať je zdravá!“ A taky že jo. Nebyla jsem sice děvčátko jako obrázek, ale zdraví, to mi sloužilo a slouží. Když máma čekala bráchu, podle mě zvolila jinou taktiku a už se modlila: „Bože, prosím tě, ať je hezký!“ Alespoň s jedním dítětem se jí to povedlo, protože můj brácha byl odmalička neuvěřitelně roztomilý.

Nosila jsem svého velkého bráchu v náručí ještě dřív, než jsem ho vůbec unesla. Ty pády by mohly vysvětlit to, proč měl z češtiny vždycky čtyřky. Pískem jsem ho krmila, ještě než mu narostl první zub. Konečně jsem měla někoho, kdo ochutnal všechny mé dobrotky. Písek s trávou. Písek s pampeliškami. Písek s nadrcenou křídou. Písek s pískem. Odtud jistě pramení naše velká obranyschopnost. Hned jak brácha začal chodit, musel nosit šatičky a korálky. Hrál si na princezny moc rád! Kdo by si taky na princezny nehrál rád, když jako princezna vypadá.

Kdybych měla říct jednu věc, která by vystihla naše dětství, byl by to tea tree olejíček, který byl lék na všechno. Bolí tě hlava – dej si títrí. Bolí tě břicho – dej si títrí na lžičku s cukrem. Pořezal ses – namaž si to títrí. Odřel ses – zajdi pro títrí. Máš na hlavě jebáka – natři si to títrí. Brácha spadl hlavou na lžíci od bagru a rozsekl si hlavu – dones títrí a uděláme mu na tom mašličku. Cajk. My jsme celé dětství vůbec nechodili k doktorce, moje lékařská dokumentace bylo pár papírů o povinných očkováních, a s kašlem jsme tam fakt nikdy nebyli – měli jsme totiž TÍTRÍ!

Brácha v šesté třídě: „Hej ségra, my zítra píšeme písemku a já to vůbec neumím, přemýšlím, že bych mohl dělat, že mě bolí břicho, ale mně se zase nechce žrát títrí a cukr.“

Moje máma se s námi prostě nemazala. Chápejte, drsná učitelka, která navíc učila na stejné škole, do které jsme chodili i my. Peklo. My jsme zapomněli domácí úkol, ještě to nevěděla ani třídní, ale máma už byla nastoupená a zpucovala nás před celou třídou. Brácha ještě ani nepodkopl spolužáka a už za to schytal pohlavek. Máma měla oči v minulosti i v budoucnosti a přítomnost byla její druhé jméno. Kdykoliv byl někde nějaký průser, byli jsme tam my dva s bráchou. K tomu se možná váže problém dnešní doby. Děti nevědí, kde jsou hranice. Rodiče na ně pořádně ani nezařvou, aby náhodou nenarušili jejich rozvoj, protože by jejich dítě třeba mohl být génius. Přitom ti rodiče moc dobře vědí, jaký genetický materiál těm dětem předali, tak nechápu, v co teda doufají. Naše máma nás řezala jak koně. O bráchu ohnula dětskou golfovou hůl. Když se máma rozhodla, že jsme smradi, lítaly třísky. Zlomená ukazovátka ze školy byla takové zpříjemnění našeho dne. Chápete, že si ze školy domů nosila ukazovátka? Co kdyby náhodou děcka nevyklidila myčku. Miluju ty kecy, když mi někdo říká, jak v dětství furt dokola dostával pohlavky. Bože, co bychom dali s bráchou za pohlavky! Zdravím všechny sociální pracovnice. Nevím, kde sociálka byla, když jsem byla malá, ale teď už s tím nic prosím nedělejte. Jsme plnoletí a odebrat nás mámě z péče už nemůžete. Měli jsme krásné barevné dětství. Duha na prdeli byl standard naší domácnosti. A podívejte se na nás, jak nás máma dobře vychovala! Stálo ji to hodně sil a nás hodně bolesti. My jsme ale s bráchou byli fakt docela smradi, pořád jsme se rvali, já jsem byla silnější, ale brácha měl jako mladší hrozně ostré zuby, takže když máma většinou zakročila, my už jsme od krve byli, tak to bylo celkem jedno. Nechci být sentimentální, ale, ach, jak ráda na ta léta vzpomínám.

Celé dětství jsme se chlubili, že každé prázdniny jezdíme na třítýdenní tábor, protože naši rodiče vydělávají hodně peněz a můžeme si to dovolit. Víte, kolik za našich let stál tábor? Nic! Až s pozdějším věkem mi došlo, že se nás rodiče snažili zbavit, aby od nás měli pokoj. Ale on to nebyl třítýdenní tábor. Děti se na táboře pořád střídaly, jen my jsme zůstávali na všechny tři turnusy. Ale my jsme už věděli, že to jednou rodičům vrátíme.

Jediné, co musíme našim rodičům vytknout, je fakt, že nás nenaučili lhát. My dva s bráchou jsme ti nejprůhlednější lidé, a když lžeme, většinou na to každý přijde. Nesnáším ten moment, kdy se snažím z něčeho vykecat, protože se mi někam fakt nechce, někdo se na mě podívá a se smíchem řekne: „Lůco, ty lžeš, a víš, že to vím!“ Problém mého života. Ale můj brácha to dovedl k dokonalosti, když jednou ve vzteku prokopl prosklené dveře od pokojíčku. Snažil se to asi hodinu slepit izolepou, ale když si pořezal všechny prsty, tak jsem mu jako starší sestra řekla, ať se na to už vykašle a nechá to vysklené. Byla jsem fakt férová ségra, takže jsem mu dala velkorysou nabídku, že na něj neřeknu, že to vzteky vykopnul, ale ať si vymyslí nějakou jinou výmluvu, jak se to stalo. Bráchovi bylo asi sedm, tak jsem čekala, že si vymyslí, že třeba zakopl a vysklil to hlavou, ale když přišli rodiče, já nevěřila svým uším. Malé, blonďaté, sedmileté kuřátko: „Tati, to neuvěříš, co se dneska stalo. Já jsem seděl u počítače, hrál jsem bagry a dostal jsem se do druhého kola. No a Lucku to nebavilo a šla si zahrát na klavír. A jak začala hrát takovou tu hlasitou písničku, jak do toho vždycky práská, že se to nedá poslouchat, tak najednou jsem uslyšel obrovskou ránu, a normálně tady prasklo celé tohle sklo ve dveřích. No, takže hrůza dneska, tati, ale já jsem to všechno uklidil! Podívej, jak mám pořezané prsty!“

Jedno se nám s bráchou ale nechat musí. Vždycky jsme drželi při sobě. Máme při příjezdu k domu dvě brány, kterými je třeba projet. Měli jsme od bran tři dálková ovládání. Jedno bylo u mámy v autě, druhé bylo u táty v autě a třetí bylo vždy na poličce v předsíni. Jednou to dálkové z předsíně zmizelo a nikde nebylo. Táta chodil po baráku a řval na celé kolo, kde je to dálkové ovládání! Má být vždycky na svém místě! Uběhly tři dny a ovládání se prostě ztratilo, doma bylo dusno a pořád se to řešilo. Čtvrtý den za mnou brácha přišel, zavřel dveře a zašeptal mi: „Ségra, já jsem to ovládání našel u sebe v pokojíčku.“ Kdybych byla opravdovská prďácká ségra, hned bych letěla do obýváku a bráchu práskla. Jenomže já byla ještě mnohem lepší! Superprďácká ségra: „Brácha, ty seš tupec! Kam ho taťulovi schováme?“ A už se kuly pikle, jak to nastražíme, aby to bylo na tátu. Schovali jsme mu ho do bundy a tomu byste neuvěřili. Za dva dny se dálkové ovládání zázrakem objevilo na poličce. V naprosté tichosti. Jako správní smradi jsme si to museli pořádně vychutnat, když jsme pak důležitě chodili do obýváku: „Aha, takže dálkové se našlo? Aha, a kde teda bylo? Celý týden se tady řve a najednou ticho? Tak kde bylo?“ Táta vůbec netušil, že si hřeje hady na prsou, a místo toho si promítal v hlavě, kolik mu ještě zbývá času, než ho ten Němec, co mu schovává věci po baráku, navštíví a bude s ním bydlet navždy.

Jako každé léto nás táta vzal do Rakouska, kam jsme jezdili opravdu často, protože tam bydlí tátova ségra – teta Jana, náš strejda Milan a naši dva bratranci Patrick a Dominic. Jako každý rok jsme si vždycky vyrazili na túru na Hochlecken, kde jsme si nahoře objednali polívku a kaiserschmarrn (babi, to je kajzešman, jsou to ty trhané palačinky s marmeládou). Prostě výlet pro čtyři puberťáky opravdu za odměnu. Výšlap nahoru nám většinou zabral tak tři hodiny, takže jsme měli čas na vymýšlení blbostí. A kdo byl vždycky nejlepší oběť našich vtípků? No samozřejmě táta. Po cestě nahoru jsme vymysleli naprosto dokonalý plán, který neměl jedinou chybu. Najedli jsme se na vrcholu, a já jako ta nejhodnější dcera jsem se tatínka zeptala, jestli nechce vzít batoh, když on ho přece táhnul nahoru. Táta souhlasil a vypadal, že je rád. Kdo by taky nebyl, když má tak hodnou a starostlivou dceru, která by přece nenechala tatínka táhnout ten těžký batoh dolů. Pomalu, velmi nenápadně jsme vyšli před dospěláky, postupně jsme ale hodně zrychlovali, až jsme úplně utíkali. Seběhli jsme celý kopec rychlostí větru až dolů na parkoviště, kde jsme měli auto. Vytáhla jsem z tátova batohu klíče od auta a auto odvezla na vedlejší parkoviště. Byl to stres, měla jsem úplně čerstvě řidičák. Vrátila jsem se za kluky a rychle jsme utíkali zpátky nahoru do kopce. Vyběhli jsme si to asi tak do půlky, a když jsme uviděli rodiče, předstírali jsme, že na ně čekáme. Společně jsme pokračovali dolů na parkoviště. Všichni jsme byli napjatí jako kšandy a byli jsme plní očekávání, co se asi stane, až táta zjistí, že nám někdo ukradl auto. Nevím, co jsme si mysleli, že se stane. Třeba infarkt? Když jsme přicházeli k místu, kde mělo stát naše auto, upřeli jsme naše pohledy na bledého tátu, který se rozhlížel jako zmatený křeček, jemuž někdo přes noc odinstaloval kolečko. Začal lapat po dechu a křičel: „Nám někdo ukradl auto, zavolejte policii, ukradli nám auto!“ Už už to vypadalo na ten infarkt, ale my jsme to nemohli vydržet a začali jsme se děsně smát. Dojela jsem pro auto, a i když jsme se pořád smáli, táta se nesmál. Ještě hodně dlouho. My se nesmáli ještě další dva měsíce, kdy jsme nedostali kapesné. To jsme přehnali, ale víte, jaká je to teď skvělá historka? Smějeme se nad tím vždycky celá rodina. Jen táta tomu vtipu stále nepřišel na chuť.

Rodiče hodně pracovali, aby nám mohli dát všechno, co nám dali. Nikdy to ale nebylo zadarmo. Všechno jsme si museli odpracovat. Měli jsme obrovskou zahradu a táta byl docela kutil, takže o nové desky, které jsem musela natírat, nebylo nikdy nouze. Chtěla jsem nový stůl do pokojíčku, protože můj už byl malý. Poprosila jsem rodiče, zda bych nemohla dostat nový, protože z toho malého už mě bolí záda. Táta: „Ale samozřejmě, Lucinko, dostaneš nový stoleček. Tady máš 254 obrázků vlajek všech zemí světa, a až je všechny rozpoznáš, dostaneš stoleček, aby sis na něm mohla dělat domácí úkoly.“ Nejvíc nefér bylo, že můj brácha chtěl nový stůl taky, a víte, co dělal? Musel udělat 30 nožiček a hlaviček s kopačákem! Jak nefér! Pak jsme spolu s bráchou chtěli počítač, a asi pět let jsme se učili hlavní města všech zemí. Kdykoliv jsme něco chtěli, děsili jsme se, že táta zase přijde s papíry a my se budeme muset učit nazpaměť nějaké chytrosti. Spolu s přibývajícím věkem se táta pořád překonával. Chtěla jsem Furbyho (babi, to byla taková mluvicí, chlupatá potvora) a učila jsem se poznávat všechny ptáčky světa. Táta byl posedlý vyjmenováním nějakých kravin. „Chceš zmrzlinu? Vyjmenuj mi sedm divů světa! Běží ti čas!“ A brácha? Brácha dělal kliky a nějaké nožičky. Potřebovala jsem peníze na oběd a musela jsem tátovi vyjmenovat všechny prezidenty USA od 18. století. Stejně v jídelně vařili fakt hnusně.

Když přišlo období slavného YouTube (babi, to je něco jako takový Šlágr v těch našich mobilech) a zrovna byla populární videa „pranks“ (babi, to jsou videa, kde si lidi dělají různé naschvály a pak se tomu smějou), přišlo mému bráchovi úplně v pohodě vzít hrnec plný studené vody, jít ráno za mámou do ložnice a chrstnout jí ho do obličeje a křičet: „Budíček, maminko, to je prank!“ Nevím, jestli to patří do kapitoly dětství, protože se to stalo minulý rok a bráchovi bylo 22 let. Když jsem se zeptala bráchy, jestli mu to přijde normální, řekl mi: „Hej, zítra jí rozbiju vajíčko o hlavu.“ Rodiče s námi měli svatou trpělivost! Dostalo se nám s bráchou spousty lásky, hodně jsme s rodiči cestovali, pořád jsme jezdili na výlety. Ve třech letech jsem uměla lyžovat, jezdili jsme na kola, na vodu, po hradech a zámcích. Šli jsme na střední školu. Úspěšně jsme ji dokončili a oba pokračovali na vysokou. A to není málo. Jsem vděčná za to, jaké rodiče mám. Za to, jak nás s bráchou vychovali. Za to, že nás vždy podporovali. Za to, že nám takové krásné dětství dali. Za to, že nás nezabili.

Mami a tati, fakt sorry.

Omlouvám se z celého srdce za to, jací smradi jsme byli. Mami a tati, děkuji.

Děkuji z celého srdce, že jsme měli dětství, jaké jsme měli.

BUCKET LIST

Bucket list je vlastně takový úplně obyčejný seznam přání, na který si můžete napsat úplně cokoliv. Sny, které třeba neuskutečníte. Sny, které se třeba stanou skutečností. Nikdy totiž nevíte.

Já jsem byla holka jako každá jiná. Chodila jsem na vysokou školu, nakupovala s kámoškami hadříky, abychom mohly večer oslňovat vysokoškoláky v baru. Studentský život. Můj krásný narozeninový den všechno změnil. Narodila jsem se 12. 12. 1992. Psalo se 12. 12. 2012 a mně bylo 20 let. Věříte na magická čísla? Já ano. Dvanáctka mě provází celým mým životem, ale tyto narozeniny byly začátek všeho. Šly jsme je s mými kamarádkami oslavit. Na koleji v klubu El Mágico byla zrovna Moulin Rouge Party. Ano, Moulin Rouge, nejznámější francouzský kabaret, kde proběhl úplně první veřejný striptýz. Odhalené ženy a nemravný tanec. To pro nás byla samozřejmě výzva, na tenhle den se nezapomene! Na párty jsme dostaly od dýdžeje hodnotné dárky za to, že jsme přišly dobově oblečené, ale posledních pár let se nemůžu zbavit myšlenky, že to nebyl úplně kompliment. Vypadaly jsme jako coury. Všechny jsme měly korzety, silonky a podvazky. Celý náš vkusný outfit jsme doladily velmi nevkusným péřovým boa. Já jsem si na tuto událost nalepila řasy dlouhé jako paví chvost. Nechtějte vědět, jaké byly ty ceny, které jsme za naše kostýmy dostaly. Celý večer jsme tancovaly u tyče a hrály hry o nejvíce sexy tanec. Když jste ale stihli vypít to, co jsme vypily my, přijde vám to jako nejlepší večer vašeho života.

Probuzení bylo… bylo. Nepamatovala jsem si, jak jsem se dostala do postele, měla jsem na těle modřiny, a když jsem uviděla svůj obličej v zrcadle, nemohla jsem se zbavit pocitu, že jsem na dnešek vzala brigádu kominíka. Zděšení přišlo, když jsem se pořádně podívala do zrcadla a měla jsem jen jednu řasu. Někde jsem ztratila druhý paví chvost. Ta představa, že jsem třeba půl večera chodila jen s jednou řasou, kterou by nepřehlédl ani můj na jedno oko slepý děda, ve mně vyvolala hrozný pocit studu. Měla jsem roztrhané silonky a bylo mi tak blbě, že jsem strávila ráno ve společnosti záchodové mísy. Jenomže tohle nebyl první večer, kdy jsem se utrhla ze řetězu. Objímala jsem záchod a nevěděla jsem, co mě řeže víc, jestli čočky, tanga, podvazky, korzet nebo svědomí.

Pokud si na tento den pamatujete, byl to obrovský boom, všichni o tom mluvili. 12. 12. 2012 bude konec světa. Když jsem se pak na sebe dívala do zrcadla, měli pravdu. To byl fakt konec světa. Bylo mi stydno. Představila jsem si, co by na to řekla babička, kdyby mě takhle viděla. Kam vlastně můj život spěje? Nemám pořádně žádné koníčky, chodím jen na Chodov nakupovat, do školy, na brigády a večer chodíme pít na párty. Je tohle opravdu to, co bych od života chtěla? Nechtěla bych třeba něco dokázat? Něco, za co by na mě mí rodiče mohli být pyšní?

Začala jsem si psát bucket list. Viděla jsem na internetu nějakého týpka, který si na svůj seznam přání píše fakt šílené věci a všechno si postupně plní. Ve videu skákal z letadla, vylezl na Matterhorn, cestoval, jezdil v závodních autech, a na všech videích byl vysmátý od ucha k uchu. Napsala jsem si na papír tři položky, které pro mě byly neskutečná výzva! 1. Naučit se anglicky, protože je mi dvacet let a anglicky neumím, protože jsem celou střední školu angličtinu těžce bojkotovala! Zdravím pana Aleše Nitru. Moc se omlouvám za své nenávistné poznámky při hodinách angličtiny, ale vy jste si na mě zavolal mé rodiče, což mě rozhořčilo, a od té doby jsem vás nesnášela, takže jsem nesnášela i angličtinu. Kdybych to mohla vrátit, poprosila bych vás, abyste mi dal pár facek.

2. Zaběhnu půlmaraton, protože běhání je cool, běhají hezké a hubené holky, a nepotřebuji k tomu vůbec nic, jen své nohy. 3. Pojedu do Austrálie, protože viděli jste někdy koaly a klokany? Tak rozkošná zvířátka!

Od té chvíle nepiju alkohol. Ještě ten den jsem si šla zaběhat s kocovinou z předchozího dne. Po půl kilometru jsem málem vyplivla plíce. Koupila jsem si slovník a učebnici angličtiny. Do konce roku jsem se snažila co nejvíce přiblížit k mým třem položkám. Chodila jsem běhat každý den, ve volných chvílích mezi školou a abstinováním jsem se učila anglicky. Jenomže za půl měsíce si fakt nevybudujete fyzičku na to, abyste mohli zaběhnout půlmaraton. Za půl měsíce se fakt nenaučíte anglicky, abyste mohli jet do Austrálie. Co ale zvládnete? Připisovat další sny na svůj bucket list.

Chtěla bych vám v této knize alespoň okrajově popsat, jak se můj život změnil právě díky tomuto bucket listu. A taky že to všechno nebylo ze dne na den a je za tím docela dost práce.

2013

Do nového roku jsem si dala samozřejmě obrovské předsevzetí – cvičit. Kdo si tohle předsevzetí nedává? Jenomže jsem bydlela na koleji s holkou jménem Michi, která do toho šla se mnou! (Spoiler: Budeme nejlepší kamarádky.) Ale teď, budeme fitnesky! Budeme jíst listy a mrkev, a budeme makat. Já jsem to dotáhla k úplné dokonalosti, když jsem začala držet sacharidové vlny. Celé dny jíte jen bílkoviny a každý den si přidáváte 50 gramů sacharidů. Všechno jsem si vážila, i ten nejmenší piškot se počítal. Nakoupily jsme si proteiny a makaly, co to šlo. Začala jsem cvičit program Insanity s obrovským černochem ShaunemT, do kterého jsem se platonicky zamilovala. Stále jsem běhala, cvičila, chodila do školy a učila se anglicky. Každý den jsem si kontrolovala, jestli mi náhodou nepřibyla nějaká buchta na břiše.

5. BÝT FITNESKA

Na léto jsem odjela pracovat do Holandska, abych si vydělala nějaké peníze a abych si samozřejmě trénovala angličtinu. Uklízela jsem domy, diskotéky a kanceláře. Lakovala jsem ve škole podlahy. Dělala jsem všechno, co bylo potřeba. Byla to obrovská zkušenost, ale k mojí smůle jsem pracovala pro Čecha a s angličtinou jsem do styku moc nepřišla. Ale každá zkušenost je dobrá a někde jsem začít musela.

4. PRACOVAT V ZAHRANIČÍ

2014

V roce 2014 jsem se hodně věnovala škole, protože jsem si chtěla co nejrychleji dodělat bakaláře. Můj cíl se ubíral směrem – chci jet do Austrálie! Přes prázdniny jsem odjela na dva týdny na Maltu se učit anglicky, abych s tím konečně pohnula. Ono když se učíte všechno jen z knih, sice dost načtete, ale když pak máte s někým mluvit, máte trochu smolíka. Jazykový kurz na Maltě byl zajímavý, bydlela jsem se šesti Češkami a jednou Brazilkou. K mému štěstí jsem sdílela pokoj s Brazilkou, takže jsem alespoň trochu konverzovala, ale úplně světoborné to nebylo. Anglicky jsem se tu sice úplně nenaučila, ale potkala jsem se tady s krásnou Pokahontas – mou báječnou kamarádkou Andrejkou, se kterou jsme si hodně rychle přirostly k srdci. Věděla jsem, že to bude opravdové kamarádství. (Spoiler: V roce 2020 jí půjdu za svědkyni.)

Na konci srpna jsem jela s tátou a bráchou na Kanárské ostrovy – Gran Canaria, kde jsem se v žádném případě nechtěla válet. Pořád jsem trénovala běh a k mému obrovskému překvapení se ke mně připojil i táta. My jsme s tátou nikdy moc věcí společně nepodnikali, ale když jsem mu řekla, že trénuju na půlmaraton, přidal se ke mně. Už jsem asi vyrostla z válení se u moře, takže jsem se snažila využít celý pobyt na maximum. Plavala jsem, běhala, cvičila a snažila se konverzovat s cizími lidmi, abych co nejvíce zdokonalila angličtinu. Seznámila jsem se s animátorem Matym, který byl původně z Polska, ale vzhledem k tomu, že já nerozumím ani Slovákům, polsky jsme spolu fakt nemluvili. Na pláži byl obrovský plakát kurzů potápění. V té době byl můj bucket list už velice rozšířený, protože jak jsem začala žít trochu aktivnějším životem, potkávala jsem hodně inspirativních lidí a připisovala jsem si věci, které mi přišly jako úplně z jiného světa. A potápění bylo jedno z nich. Přemluvila jsem tátu, abychom se tam šli podívat, řekla jsem mu, že mám bucket list a že bych si chtěla splnit položku potápění. Šli jsme, ale táta je škrťák a řekl, že je to hrozně drahé. Nasrala jsem se tak, jak se já jen nasrat umím, a řekla jsem mu, že s ním nepromluvím do konce života. Hrozně mě to naštvalo. Šla jsem si lehnout k bazénu a řešila jsem, jak se z tohoto ostrova asi bez táty dostanu. K bazénu přišel animátor Maty a ptal se, proč jsem tak naštvaná. Všechno jsem mu to vysypala. Je tu vedro, nesnáším Kanárské ostrovy, mám hlad, voda je moc teplá, táta je škrťák a můj život za nic nestojí. Maty se mi smál a zeptal se mě, jestli bych s ním zítra někam nezajela. Byl moc hezký, takže jasně že jo. Sraz v deset ráno před hotelem. Nevěděla jsem, na co se připravit, protože mi nechtěl nic říct. Vyzvednul mě, měl na sobě kraťasy a triko. Já šaty. Jeli jsme asi půl hodiny, když jsme dorazili k takové staré budově na odlehlém parkovišti. Díky bohu, že jsem si vzala to krajkové prádlo! Já mám divokou fantazii, tak se ničemu nedivte. K mému překvapení jsme vystoupili z auta a šli ke staré dodávce. Hmm. Více prostoru. Měl od ní klíče, odemknul ji, Matt si vzal něco v autě, přišel ke mně a řekl: „Svlíkni se!“ A je to tady! Já se nemýlila! Vzápětí přijelo auto s šesti dalšími lidmi. Zeptala jsem se, proč bych se měla svlíkat… a… pak mi Matt podal neopren.

Matt byl instruktor potápění. Když jsme šli do vody a já musela dýchat přes přístroj, byla jsem hrozně vystrašená. Ale tak nějak jsem Mattovi věřila a bylo to úžasné! Viděla jsem Nema! A Doris! Obří chobotnici! A proto si vždycky dělejte přátele všude, kam jedete, nikdy nevíte, co vás čeká!

26. POTÁPĚNÍ

Po zbytek roku jsem chodila na brigády, studovala a připisovala položky na bucket list. Vzala jsem každou pracovní příležitost, jen abych měla dost peněz na léto a na další cestování. Noční inventury v supermarketu patří k mým největším majstrštykům, protože jsme se z toho s Michi málem osypaly. Pracovat v noci bylo fakt peklo, byly jsme hrozně unavené a Michi z toho dostala zánět močového měchýře. Mí rodiče mě vždycky hodně podporovali ve studiu a dle mého názoru jsem dostávala docela slušné kapesné, abych si v Praze mohla dovolit normální život. Chápejte, buran bydlel v Praze, všechno pro mě bylo strašně moc drahé. Když jsem jela na víkend do Ostravy, vozila jsem s sebou velký prázdný kufr, abych si na zpáteční cestu doma nakradla co nejvíce jídla. Ale za poslední rok jsem se naučila docela slušně hospodařit s penězi, protože když bydlíte na koleji, přestanete chodit na párty, vaříte si pořád jen doma a neutrácíte za zbytečně drahé oblečení, jste vlastně nakonec překvapeni, kolik zvládnete ušetřit.

2015

V roce 2014 jsem se snažila dodělat co nejrychleji školu. Zapsala jsem si na jeden semestr 60 kreditů a fakt hodně jsem se učila, abych mohla odjet do Austrálie.

Po dlouhých letech trénování jsem se odhodlala k prvnímu pokusu na půlmaraton. Na 28. 3. 2015 jsme si s tátou koupili registraci na pražský půlmaraton. Já jsem se asi týden před závodem zranila. Byla jsem u ortopeda, protože jsem při běhu měla hrozné křeče v kotnících a běh mi byl zakázán. Můj táta běžel sám. Byla jsem hrozně smutná.

Dodělala jsem ve škole poslední zkoušky a 20. 7. 2015 jsem na půl roku odletěla do Austrálie. Přiletěla jsem do Brisbane a přesunula se na Gold Coast, kde jsem měla strávit dalšího půl roku svého života.

3. JET DO AUSTRÁLIE

Bydlela jsem skoro na pláži, kde jsem chodila každý den běhat. Roznesla jsem po restauracích svůj životopis, vylepila jsem letáky na venčení psů a hlídání dětí, a čekala jsem, co se objeví. Vzhledem ke své angličtině jsem si moc na žádnou dobrou práci nevěřila, ale byla jsem Austrálií úplně okouzlena. Lidé ke mně byli tak velkorysí a vstřícní, že jsem po pár měsících měla pocit, že bych v Austrálii chtěla zůstat navždy. Začínala jsem mytím nádobí, uklízením v hotelu, a pak jsem dostala skvěle placenou práci jako food runner. (Babi, to jako že jsem běhala s jídlem po restauraci.) Nebrala jsem objednávky, abych se svou angličtinou nic nepodělala, a jen jsem roznášela jídlo a povídala si s hosty. Za pár měsíců jsem si díky lidem v restauraci, kteří se stali takovou mojí australskou rodinou, zdokonalila angličtinu tak, že už jsem byla schopná souvislé konverzace, aniž by mě někdo přerušoval a opravoval. V Austrálii jsem se potom začala učit jiu jitsu, protože jsem se vždycky chtěla umět prát. V mém podání jsem ale stejně vypadala spíš jako kungfu panda.

12. BOJOVÉ UMĚNÍ

Na konci roku, kdy jsem se měla vracet domů, jsem se rozhodla, že si pobyt prodloužím. Měla jsem skvělou práci, úžasné kamarády, a lidé se tady k sobě chovali úplně jinak, než jsem byla zvyklá. Mně se v Austrálii dostalo takové laskavosti, která mi otevřela oči. Nejhorší bylo oznámit mým rodičům, že nepřijedu na Vánoce. Lůca zůstává. Na konci roku jsem si splnila jedno z mých materialistických přání. Vždycky jsem toužila po zrcadlovce, takže jsem si jednoho krasavce Nikona na Black Friday pořídila. Měla jsem kamaráda, který byl fotograf. Chodil se mnou fotit a trochu mě naučil s tím strojem zacházet.

14. ZRCADLOVKA

Strávit Vánoce a Nový rok v Austrálii byl nezapomenutelný zážitek. Bylo vedro, Vánoce jsem trávila s kamarády a na Silvestra jsme leželi na pláži a pozorovali půlhodinový ohňostroj. Byla jsem tady opravdu šťastná. Po dlouhé době mi přišlo, že žiju život, který by se mi mohl líbit. Přehodnotila jsem tady životní priority a připsala na bucket list spoustu dalších položek, protože mi došlo, že mít sny je úžasná součást života. Jeden velice blízký člověk mi tady řekl, že když budu dobrý člověk, budu dělat dobré věci, celý můj život bude dobrý. Napsala jsem si to vedle mého bucket listu a hodně často si to připomínala.

2016

Do roku 2016 jsem šla s obrovskou vervou splnit si co nejvíce snů, než se vrátím zpět do ČR. Celý leden a únor jsem hodně pracovala, abych si vydělala dost peněz na cestování. V březnu jsem si našla na cestovatelské skupině pár lidí, se kterými jsem odjela na Fraser Island. Nejkrásnější ostrov, který jsem kdy viděla. Pak jsem našla další lidi, se kterými jsem se vydala cestovat dále. Za měsíc jsem postupně projela kus Austrálie, z Gold Coastu až do západní Austrálie do města Perth. Poprvé za celý svůj život jsem stopovala.

10. STOPOVÁNÍ

Po cestě jsem se snažila ušetřit co nejvíce peněz a dozvěděla jsem se o aplikaci Couchsurfing. Aplikaci, přes kterou si najdete člověka, jenž vám zadarmo poskytne gauč, pokoj nebo jen podlahu ve svém bytě. Netrvalo mi dlouho, abych pochopila, že tato služba vůbec není zadarmo. Jen se tady neplatí penězi, ale vzájemnými příběhy. Užila jsem si se všemi couchsurfery krásné chvíle, protože to byli lidé otevření a přátelští, a vždy mi chtěli ukázat krásy města, ve kterém jsem zrovna byla.

23. COUCHSURFING

V západní Austrálii jsem měla jednu velice důležitou misi, na kterou jsem se musela vydat, protože jsem na internetu našla, že na ostrově Rottnest Island žije zvířátko jménem quokka. Je to zvířátko, které se usmívá a dělá si s lidmi selfíčka. Napište si do googlu „quokka selfie“ a pochopíte, proč jsem na tento ostrov musela odjet!

9. SELFIE S QUOKKOU

Nakonec jsem se také dozvěděla, že místo snowbordování si Australané užívají sandboardingu. Máte úplně stejné prkno jako na snowboard, ale místo sněhu jezdíte na písečných dunách. Zábava na celé odpoledne, kdy jsem se opravdu skvěle bavila. Spálila jsem si hlavu a písek si z vlasů sypala ještě další týden.

8. SANDBOARDING

Poslední měsíce v Austrálii jsem si opravdu užila. Naučila jsem se spoustě nových věcí, poznala nové lidi a vyzkoušela si věci, o kterých se mi kdysi jen snilo. Naučila jsem se anglicky a byla jsem schopná mluvit úplně o všem. Neříkám, že je má angličtina dokonalá, ale nikdy jsem nic víc nepotřebovala, takže jsem cítila, že je na čase odškrtnout mou první položku.

1. NAUČIT SE ANGLICKY

Měla jsem na Gold Coastu kamarádku Hitomi, se kterou jsme se dost sblížily a ona docela obrečela, že budu odjíždět. Musela jsem jí přeložit všechny položky z mého bucket listu a ona pak řekla: „Jednu položku musíš splnit se mnou!“ Projely jsme celý seznam a Hitomi vybrala to, co jsem si na bucket list připsala jen proto, že je to jedna z věcí, kterých se nejvíce bojím. Výšky. Na 18. 4. 2016 jsem měla koupenou letenku zpátky do Česka. Můj let byl ale až v osm hodin večer a my jsme hodně brzy ráno vyrazily z Gold Coastu do Brisbane, abychom spolu vyskočily z letadla. Měla jsem naděláno v gatích a byl to jeden z nejhrůzostrašnějších zážitků mého života. Ale stálo to za to! Mám z toho seskoku asi to nejhorší video, jaké si jen dovedete představit, ale dala jsem to! Teda, ono se asi nedá říci, že jsem to dala. Já jsem neskočila, ten chlap mě žďuchnul!

7. SKYDIVING

Čekal mě tvrdý návrat do reality. Česká republika. Měla jsem týden na to, abych odevzdala bakalářskou práci. Mohla jsem si dovolit být celou dobu v Austrálii, protože jsem dokončila všechny předměty na vysoké škole a studium jsem si o rok prodloužila. Teď jsem ale měla už jen týden na to, abych bakalářku dopsala a udělala státnice. Lidé tady na sebe byli protivní a já se tady cítila jako přejetý krtek s vydloublým okem. Vůbec jsem nechápala, proč se na sebe lidi tak mračí a proč se k sobě chovají tak, jak se chovají. Úplně jsem na to zapomněla. Můj táta vždycky ví, jak mi zlepšit náladu, tak za mnou přišel, jestli nechci jet s ním a s jeho kamarády na hory. Jasně jsem mu řekla, že s žádnými důchodci nikam nepojedu, a už vůbec ne na hory, protože proč bych měla jít jako blbec nahoru, když potom musím jít jako blbec dolů? Co to je za logiku? S bráchou jsme to viděli stejně, takže jsme na hory nikdy nechodili. Táta se mě ale snažil přesvědčit a nakonec uhrál na city, že nechce jet sám. Tak jsem teda jela. Tihle lidé si říkají mravenci a jezdí spolu každé dva týdny na hory autobusem. Prostě si představte takový průměrný zájezd na nějakou předváděčku hrnců. Teda alespoň takový věkový průměr. Když jsem nastoupila do autobusu a sedla si s tátou na sedačku, paní vedle mě vypadly zuby. Věděla jsem, že to bude peklo, co jsem ale nevěděla? Že v tom pekle shořím! Dojeli jsme na Slovensko, důchodci vyskákali z autobusu, jako kdyby těch sad hrnců bylo omezené množství, drželi všichni v rukách trekové hole a šli šlapat nahoru. Já jsem se svými stylovými botami značky Michael Jordan šla do kopce a chtěla chcípnout. Funěla jsem jako lokomotiva, klouzaly mi boty a nemohla jsem se ani nadechnout. Mravenci šlapali dva kilometry přede mnou, za chůze si povídali a došli na vrchol hodinu přede mnou! Došla jsem na vrchol Malého Rozsutce, 1343 m, všichni byli po jídle a povídali si o tom, jak to byl báječný výšlap. Já jsem vůbec netušila, o čem to ti amputáři mluví. Vydýchala jsem se, uvědomila si, že jsem naživu, a rozhlídla se kolem sebe. Nádhera. Jedním slovem, nádhera. Ležela jsem tam a přišlo mi neskutečné, jak velká krása mě obklopuje. Bušilo mi srdce a vzpomněla jsem si na jednu položku z mého bucket listu, a tady na vrcholu Malého Rozsutce jsem cítila, že jsem ji zažila.

6. LÁSKA NA PRVNÍ POHLED

Získala jsem po tomto výletu obrovský respekt k lidem, kteří chodí po horách, a chtěla jsem být stejně dobrá jako všichni ti důchodci, pardon – mravenci a berušky! Po cestě zpátky jsem tátovi řekla, že jsem si připsala na bucket list, že bych chtěla vylézt na nějakou horu, která je vyšší než 2000 m. Bucket list představuje výzvy a já jsem si ani nedovedla představit, jak taková hora bude vypadat. Já jsem vlastně ani nevěděla, kde takové hory leží. Táta za mnou v červenci přišel a zeptal se mě, jestli bych nechtěla jet do Švýcarska a objevit nějaké opravdové kopce. No tak ne asi! Přemluvili jsme i bráchu, aby jel s námi, a vyrazili ve třech. Bráchu jsme sice nalákali na super dovolenou, ale vůbec netušil, že budeme jen šlapat po horách, protože já když si něco umanu, tak si za tím musím jít!

43. ŠVÝCARSKO

Nejen že jsem vylezla na svou první horu vyšší než 2000 m, Rochers de Naye, ale po celou dobu, co jsme byli ve Švýcarsku, jsme spali u osmi různých couchsurferů, protože jsem chtěla tátovi ukázat krásu této aplikace, a taky jsem chtěla, aby táta s bráchou viděli, jak se k sobě lidé ve světě můžou chovat. Čuměli jak puk! Couchsurfeři jsou totiž skvělí a občas je člověk překvapený, kolik toho může s „cizími“ lidmi zažít.

21. VYLÉZT NA HORU VYŠŠÍ NEŽ 2000 M

Na celý srpen jsem odjela do Vietnamu, kde jsem měla v plánu si celou zemi projet od jihu na sever a prozkoumat všechny její krásy. Má kamarádka Andrea je napůl Vietnamka, takže mi barvitě vylíčila, že se mi tam bude neskutečně líbit. Měla jsem na účtu z Austrálie tolik peněz, že jsem klidně mohla jet třeba na Bahamy, ale zvolila jsem zemi, která byla opak Austrálie. Platíte tam v milionech, ale všechno stojí pár korun.

VIETNAM

Spousta lidí procestuje Vietnam na motorce, já jsem na to byla ale moc velký posera a navíc jsem si vždycky chtěla zkusit jízdu v takových těch nočních autobusech nebo vlacích, kdy si můžete sklopit celou sedačku a uděláte si z toho postel. Ve Vietnamu se mi to poštěstilo rovnou několikrát. Navíc jsem si teda ne úplně úmyslně odškrtla ještě jednu položku. Chtěla jsem přespat na veřejném místě, ale vůbec netuším, proč jsem si něco takového přála. Vrátila jsem se z výletu po zátoce Ha Long Bay pozdě večer a hned další den jsem brzy ráno odjížděla poznávat krásy Sapy. Rozhodla jsem se přespat na lavičce v parku. Byl to velmi intenzivní zážitek, protože to bylo u řeky, všude běhaly krysy, mně se udělalo hrozně špatně a zvracela jsem vedle lavičky, která byla ten den mým domovem. Fakt super nápad!

34. JET NOČNÍM AUTOBUSEM/VLAKEM

38. SPÁT NA VEŘEJNÉM MÍSTĚ

8. 10. 2016 se v Praze konala obrovská událost, na kterou dorazili i mí rodiče z daleké Ostravy. Nepřijeli objevovat krásu Prahy, ale podívat se, jak jejich dceři předají diplom a budou na ni do konce života pyšní. Snad. Teda do té doby, než se dočkají toho druhého diplomu. A nechci předbíhat, ale to by mohlo ještě chvíli trvat.

13. BAKALÁŘKA

Rok 2016 byl nabitý. Změnila jsem se. Po Austrálii jsem se už nevnímala stejně. Nevnímala jsem svět stejně. Byla jsem hrozně smutná, že se my v Česku neumíme chovat trochu lépe a lidštěji. Všude jsem za sebou nechávala malé zalaminované lístečky s usmívajícími se prstíky, které říkaly, aby se lidé nezapomínali usmívat. Snažila jsem se být pozitivní a šla jsem si za svým. Byla jsem hrozně ráda, že jsem i mému tátovi mohla ukázat, jak to ve světě funguje, a do roku 2017 jsem si připsala na bucket list tolik nových položek, až jsem měla pocit, že to nikdy nemůžu všechno stihnout. Nastoupila jsem zase do školy, abych si splnila další položku, a to stát se inženýrkou.

2017

V lednu jsem dělala zkoušky, celý únor a březen jsem chodila do školy. Zvolila jsem opět stejnou taktiku jako u bakalářského titulu, odstudovat všechny předměty co nejdřív, abych pak mohla zase cestovat. V dubnu ale přišel můj velký den. Konečně si zaběhnu půlmaraton. Neměla jsem sice natrénováno, ale byla jsem v ČR a táta byl celý natěšený, že si to se mnou konečně zaběhne. Táta už běžel půlmaratony dva, tak mi bude dělat vodiče. Když se to dozvěděl brácha, řekl, že se na to bude muset podívat. Na start jsme se postavili všichni tři společně. Sice jsem nepředvedla žádný světový výkon, ale pro mě bylo důležité to alespoň dokončit a neumřít před cílem.

ZABĚHNOUT PŮLMARATON

Měla jsem ve škole dokonale promyšlený systém tak, abych se během semestru mohla na dva týdny zdekovat někam mimo. V půlce dubna jsem odjela s batohem na Srí Lanku, abych ji celou projela a zase objevila krásy jiné země.

SRÍ LANKA

Když jsem byla ve městečku Tangalle, chlapec z ubytování se mě zeptal, jestli bych nechtěla jet rybařit na moře. Bože, já byla nadšená! Jela jsem spolu s ruským párem, se kterým jsem se seznámila ten večer. Bylo pět ráno a my se škrábali na loď! Byla jsem tak nadšená a natěšená! Byl nádherný východ slunce a já se nemohla dočkat, až chytíme nějakou rybu. Ráno se nás ještě ti lidé, se kterými jsme jeli, ptali, na jak dlouho chceme pronajmout loď. Na hodinu, nebo na tři? Samozřejmě že na tři! Budeme si užívat chytání ryb. Po 15 minutách na moři mi začalo být děsně zle a prozvracela jsem zbylé tři hodiny. Nádherný zážitek!

16. RYBAŘENÍ NA MOŘI

Srí Lanka byla nádherná, prozkoumala jsem spoustu měst a krás. Vylezla jsem na posvátnou Adamovu horu a posledních pár dní jsem si užívala u moře. Jednou jsme šli po pláži a najednou začalo pršet, a já si vzpomněla, že jsem se vždycky chtěla koupat v moři za deště. Skočila jsem oblečená do vody a vystrašeně koukala kolem sebe, protože všude hřmělo a vypadalo to na silnou bouřku. Ten pocit, že jste v teplém oceánu a padají na vás kapky studeného deště, je tak osvobozující. Na chvíli jsem se nechala unášet vodou a cítila se, jako by na světě neexistovaly žádné problémy.

55. MOŘE V DEŠTI

V půlce července za mnou můj táta přišel s výzvou, jaká tady ještě nebyla. On si totiž táta taky začal psát svůj bucket list a přidal si tam výzvy mnohem většího kalibru než já. Nechtěla bys se mnou vylézt na Gran Paradiso? Tak zněla jeho otázka. No jasně, kde to je? Vygooglila jsem si to a ze srdce se tomu zasmála. Gran Paradiso leží v Itálii a má 4061 m. Táta asi snídal hodně vtipnou kaši. Jenomže to nebyl vtip, domluvil se se svým kamarádem horolezcem, horským bohem Radimem, a opravdu se rozhodli na tuto horu vyrazit. A taky že jo! 17. 6. 2017 jsem vylezla na svou první čtyřtisícovku. A to jsem ještě ani nestihla vylézt na tu třítisícovku, kterou jsem si na bucket list připsala po své první dvoutisícovce. Na vrcholu Gran Paradisa jsem přemýšlela, kam bych ještě mohla ten můj horský bucket list posunout, a nenapadlo mě nic jiného než Mont Blanc, protože tam už opravdu nevylezu. Připisuji si občas i absurdní položky, protože je hrozně hezké mít na seznamu přání i něco nedosažitelného. Nikdy totiž nevíte, kam vás život zavede.

49. HORA 4000 M

Po výstupu na Gran Paradiso jsme přejeli s chlapy na Slovinsko, kde jsme měli naplánovaný výstup na nejvyšší horu Slovinska – Triglav. Na tuto událost jsem si pořídla sedák a ferratový set, protože cesta na vrchol vede přes zajištěné cesty, což znamenalo, že si splním další z mých snů.

36. FERRATY

Poté co jsme v dubnu s tátou a bráchou zaběhli pražský půlmaraton, jsme všichni tři leželi na naší velké posteli už umytí, voňaví a úplně bez sil. Vypadali jsme, jako bychom doběhli 400 km dlouhý dálkový běh přes poušť. Táta měl zavřené oči a jen konstatoval, že jsme skvělí a že teď už může umřít. Pak dodal:

„Ne, ještě ne, ještě bych chtěl vylézt na horu bohů!“ Brácha hned hbitě reagoval: „Ježišikriste, vy dva si nikdy nedáte pokoj s těmi horami!“ Vyskočila jsem na postel, a řekla: „Tak jedem!“ Táta otevřel oči, zvednul hlavu a řekl:

„No tak jo, podívej se na letenky.“ Brácha konečně taky zvednul hlavu, podíval se na tátu, pak na mě, a zkonstatoval, že jsme úplní idioti. Před chvílí málem chcípnul na nějakém půlmaratonu, a teď by měl lézt na hory? Kroutil hlavou a smál se! Pak se zamyslel a řekl: „A kde to jako je? Jak vás tak znám, tak to bude nějakej Írán nebo Uzbekistán!“ Brácha nesnáší cestování, a hlavně hory, takže jeho zeměpisné znalosti nejsou bůhvíjak slavné. 1. 7. 2017 jsme zdolali nejvyšší horu Řecka, vrchol Mytikas v pohoří Olymp, 2917 m. Horu bohů.

HORA BOHŮ – OLYMP

Už jste si asi všimli, že se z nás s tátou stali velcí parťáci. Dříve jsme spolu takový vztah neměli a já jsem byla hrozně vděčná, že jsme si skrz nějaké plnění přání k sobě našli cestu. Na červenec jsme si jako celá rodina naplánovali, že pojedeme na 20 dní do Itálie. Ale znáte to, máma nemá ráda hory, brácha na ně chodí z donucení, takže jsme se s tátou rozhodli jet sami. Projeli jsme úplně celou Itálii od severu až na jih. Zdolali jsme spoustu vrcholů, kochali se tyrkysovým jezerem Sorapis, viděli nádherné Tre Cime, navštívili Benátky, koupali se v moři, podívali jsme se do města Amatrice, které bylo už 4× zasaženo zemětřesením, byli jsme v Neapoli, prošli si Pompeje, v Římě jsem si hodila minci do fontány De Trevi, nahlédli jsme za zdi Collosea, zbořili šikmou věž v Pise, máčeli si nohy v Lago di Como, pokusili se o výšlap na další čtyřtisícovku, jedli pizzu a gelato. A mnohem více. Perfektní dovolená.

54. ITÁLIE

Nebojte, už to nebudu dlouho prodlužovat, konečně se dostávám k tomu, o čem tahle kniha bude! Bude o krásných přechodech hor, kde se musíte spoléhat jen sami na sebe a svůj batůžek.

UKRAJINA

1. 8. 2017 – 6. 8. 2017

Voloďa je náš dlouholetý přítel, který nám pomáhal postavit náš rodinný domek. Bydlel u nás v garáži a každý den makal jako šroubek. Jak si to pamatuju já, tak si myslím, že celý barák postavil jenom on. Občas mu pomáhal i jeho táta = starý Voloďa. Až jsme dům dostavěli, Voloďa k nám jezdil občas na návštěvu a zůstali jsme přátelé. Vždycky nám říkal, že se za ním musíme někdy zajet podívat. Bydlí ve vesnici Kostylivka u města Rakhiv. Před pár lety se vydal táta s bráchou za Voloďou na Ukrajinu (Zakarpatskou Rus) a byli úplně nadšeni týdenním kempováním ve volné přírodě, kdy ti nikdo nic nezakazuje a pravidla si určuješ sám podle svého svědomí. A teď jsme měli s tátou pět dní volno, tak jsme se rozhodli, že se za Voloďou zajedeme podívat. A když už tam jedeme, tak samozřejmě zdoláme i nějaké ty hory! A vzhledem k tomu, že chci vždycky vylézt na nejvyšší hory zemí, které navštívím, samozřejmě jsme namířili na tu nejvyšší, na Hoverlu! Ale to by bylo moc jednoduché, protože to není zase tak vysoká hora, proto vylezeme na tři nejvyšší hory Ukrajiny! Ale to bych předbíhala.

Cesta na Ukrajinu byla docela v pohodě. Měla jsem s sebou dvě deky a spoustu oblečení, protože, jak všichni dobře vědí, můj táta má poruchu vnímání tepla. Cesta byla… SKVĚLÁ… jako vždy. Dlouho jsem s tátou nikde nebyla, tak jsem úplně zapomněla na jeho… nemoc… poruchu… štítné žlázy… potních žláz… přechod? No, v překladu to znamená, že táta když řídí, potřebuje mít v autě zimu. Rusko. Aljaška. Eskymáci. Ti všichni se mají jako na Bahamách. Já mám omrzliny od prstů na nohách až po kořínky vlasů. Miluju zastávky na benzínce, kdy se můžu jít ohřát k ledničce na nápoje. Táta je vysmátý, je mu skvěle, poslouchá si Kabáty a jí řízky, co jsem mu včera nasmažila. Já vytahuju z kufru osmý svetr a kupuju si čaj. Řízek bych přes omrzlé rty nezvládla pozřít. Chci vařící sprchu a nechci amputaci prstů.

Opravdová krize přišla ale až na hranicích. Spousta aut. Dlouhá řada. Prohrabávání aut. Prohrabávání kufrů a věcí. Čekali jsme tam dohromady tři hodiny. Na slunku! V příšerném vedru. Mně to zase tak nevadilo, protože jsem byla trochu promrzlá z předchozích hodin, ale z táty teklo a byl pěkně nervní. Nejvtipnější bylo, že když jsem šla k těm okýnkům pro razítka do pasů, paní na mě mluvila ukrajinsky a já jí vůbec nerozuměla. Snažila jsem se na ni mluvit anglicky, ale ona na mě normálně řvala ukrajinsky! Hrůza. Když na mě lidi křičí, já většinou začnu brečet. Ustála jsem to, razítka jsme dostali a už jsme si to drandili po krásných ukrajinských cestách. Díra vedle díry. Když jsme dorazili k Voloďovi, pořádně jsme se najedli, nabalili si věci na tři dny a šli spát, protože brzy ráno vyrážíme směr tři nejvyšší hory Ukrajiny – Pop Ivan, Petrov a Hoverla. Já, táta, Voloďa a jeho syn Vitali.

Skvěle jsme se vyspali a natěšení jsme vyrazili vstříc obrovskému dobrodružství. Já budu poprvé spát ve stanu v přírodě! Ukrajina je totiž jednou z posledních okolních zemí, kde ještě ofiko můžete volně kdekoliv stanovat, a dokonce i rozdělávat oheň. Ale i to se určitě brzy zakáže, pokrok nelze zastavit. Na startovní pozici nás vezl Voloďův táta, respektive jeho stařičký žigul, který zvládl i přejezd takových děr v cestě, které by nedal ani koňský povoz. To je radosti hned po ránu. Hrozně ráda jsem ho viděla.

A jsme na startu! Připraveni vyrazit! Pokud čekáte značení turistických tras jako u nás v Česku, asi byste nikam na Ukrajině nedošli. Zřejmě jim došly barvy. Naštěstí tu kupodivu fungovala gpska, ale jak říkal Voloďa, chodí stejně podle slunka. Dneska je hrozné vedro, jdeme pořád do kopce přes rozkvetlé louky, až jsme narazili na vodu, u níž je taková malá chatka, ze které vylezli čtyři pastevci koz. Voloďa poznamenává, že tihle chlapi neviděli hodně dlouho ženskou a že se mám držet u něj a u táty. Bojim, bojim. Když jsem se na pastevce podívala, viděla jsem, jak na mě civí. V hlavě jsem i viděla, jak jim tečou sliny od pusy. Jsem vyděšená. Zapnula jsem si mikinu ke krku. Táta se hrozně zajímá o kozí sýr a ptá se Volodi, jestli si myslí, že by mu třeba nějaký sýr prodali a popřípadě za kolik. Voloďa se na mě podívá a říká: „Lucko, chtěla bys být manželka pasáka koz?“ Táta reálně přemýšlí o výměně své dcery za doživotní odběr kozího sýru. Nevěřícně kroutím hlavou. Odcházíme. (Tátova poznámka: Ve skutečnosti byla nabídka mnohem výhodnější: celoživotní odběr kozího sýra a ruské vodky.)

Kolem jedné odpo jsme došli na takový menší kopeček, který byl ve stínku, a rozhodli jsme si dát konečně oběd, protože už jsme byli na cestě asi pět hodin. Snědli jsme si bagetky a ňaminky z batůžku a chtěli jsme vyjít dále, ale zdrželi jsme se další dvě hodiny! Co jsme dělali? Všichni jsme totálně vytuhli. Já se prospala jak mimino! Usnula jsem ve stínu, ale probudila jsem se na slunci. Mám spálenou hlavu! Dneska musíme zvládnout dojít na první vrchol – Pop Ivan! Při poledním šlofíčku jsme otestovali hlasitost Voloďova chrápání a přemýšlíme s tátou nad strategií stavění stanu na dnešní večer. Těsně před vrcholem si dáváme ještě pauzičku, abychom se připravili na poslední výstup dnešního dne. Já sbírám borůvky, je jich tu fakt požehnaně.

A jsme tu! Pop Ivan, 2022 m. Druhá nejvyšší hora Ukrajiny. To je radosti! První den, první vrchol. Stavíme si stan nenápadně kilometr od Volodi a plácáme se po ramenech, jací jsme to kujóni, jak jsme to vymysleli. Až tady na kopci se plně projevily výhody Voloďovy ultralight výbavy. Ze svého batohu začal postupně vybalovat: plechový kotlík větší než Loliny kozy, obrovskou vařečku, klasickou dřevěnou sekeru, plný pytel brambor, cibule, česneku, spoustu koření, o kterých jsem do té doby neměla ani ponětí, mrkev, vajíčka apod. Že prý bude vařit bramboračku a začal loupat brambory. Voloďa nám všem udělal na ohni, za který by se nestyděl ani Jánošík, polévku z brambor a z hub, které po cestě nasbíral. My s tátou nejíme houby, ale ta polévka byla tak dobrá, že jsem ji dokonce i snědla. Jde se spát, zítra nás čeká dlouhý den.

Druhý den vstáváme úplně rozlámaní. Já přes noc asi zmrzla a málem uškrtila tátu, jak chrápal a vydával zvuky, za které by zasloužil křeslo! Nevím, jestli strategie, kterou jsem vytvořila s tátou, funguje! Promítám si v hlavě mé včerejší mnutí dlaní s větou: „Jsme to ale kujóni!“ Vyrážíme směr nejvyšší hora Ukrajiny – Hoverla. Dnešní den si celý den povídáme s Vitalijem. Je to kombinace ruštiny, angličtiny a češtiny. Vitalimu je 14 roků a chtěl by být doktor. Hodně se učí, aby se dostal na školu a jednou byl úspěšný. Je hrozně chytrý. Byl na dva měsíce v Česku pomáhat taťkovi na stavbě a naučil se dobře česky. Nemáme vůbec problém se spolu bavit úplně o všem. Řekl mi, že je ve třídě jeden z mála, kdo se hodně učí. Ale že když nemají dobré známky, tak se pak nedostanou na dobré školy. Ptám se ho, co chtějí pak ti jeho spolužáci dělat, když nebudou mít dobré známky. Vitali hbitě odpovídá: „No oni do Česka pojedou pracovat.“ Směju se jak kráva a prolítává mi hlavou, že všichni ti Ukrajinci v Česku se asi blbě učili. Achjo. Je to vtipný chlapec. Na dnešní cestě máme pár zastávek na jídlo a dokonce se kluci šli okoupat do jezírka. Já si u něj na hodinu dala šlofíka. Jsem nějaká unavená. Mám zase spálenou hlavu.

Za každým kopcem si myslíme, že už jsme tam. Od 14:00 si myslím, že už jsme skoro tam. Na vrchol dorazíme v 18:45, ale to, co nás čeká na vrcholu, jsem nečekala ani v těch nejtajnějších představách! Vrchol Hoverly je neskutečně nádherný. Je to vrchol s tak kouzelnou atmosférou, že jsem na chvíli

přestala dýchat. HOVERLA, 2061m.

Opravdu úžasný vrchol! Všude samá vlajka a pomníčky a kříže. Tak by to mělo vypadat všude. Jsme ale vyčerpaní tak, že s Vitalijem padneme na zem a chvíli se jen koukáme do dálky. Samozřejmě jsme si udělali spoustu fotek a já selfíčko s Voloďou, kvůli kterému jsem vlastně tady! Všem už byla zima a chtěli jít dál, ale ten vrchol byl tak nádherný, že já nechtěla odejít před západem sluníčka, takže všichni museli zůstat na západ sluníčka. Stálo to za to!

Dnešní den byl hodně náročný a já si ani nepamatuju, jak jsem dneska usnula. Táta mi dal svůj spacák, abych znova neumrzla, a já jdu rychle usnout první, abych nemusela poslouchat jeho zvuky a chrápání.

Včera jsem byla tak vyřízená, že jsem fakt usnula během sekundy a vzbudila jsem se až ráno. Ani nevím, jestli měl táta v noci svůj koncert. Sbalili jsme stany a vyrazili směr náš poslední vrchol = Petros. Dneska se mi šlo skvěle, protože mi táta řekl, že do oběda jsme na Petrosu. K poledni mi už nebylo úplně hej, protože jako každý den bylo hrozné vedro, ale nějak jsem se tam doplazila. A je to! PETROS, 2020 m, třetí nejvyšší hora Ukrajiny.

Já jsem na nás tak pyšná! Jako ostatně vždy! Pak už nás čeká jenom cesta dolů a dolů a dolů! Tak abychom si to zrekapitulovali. První den jsme vyšli na Pop Ivan, 2020 m, pak jsme pokračovali na Hoverlu, 2061 m, a nakonec jsme dorazili na Petros, 2022 m. Zabralo nám to tři dny, ušli jsme 63 km s převýšením přes 3100 m. A právě tady z vrcholu Petrosu jsou krásně vidět všechny ty úžasné vrcholy a celá cesta, kterou jsme ušli. Radost pohledět. Jsme borci!

Tak a to by měl být konec příběhu! Nebo ne? Sešli jsme dolů do vesnice Trostianets a další den jsme jeli domů, ne? Ne, ještě tu mám jeden příběh, o který bych se chtěla podělit.

Když jsme dorazili k Voloďovi, měli jsme nachystané hody. Já jsem byla hrozně unavená a měla jsem pocit, že padnu vysílením, ale přišlo mi to nevhodné, když se s tím tady tak chystali. Splácala jsem pelmeně, boršč, zakysanou smetanu, dala si ukrajinský kvas a na závěr dezert. Po jídle jsem si šla lehnout, protože už jsem se nemohla udržet na nohou a byla mi děsná zima. Snažila jsem se asi hodinu usnout, ale nemohla jsem, protože mi bylo vedro a zima a vedro a zima. Potila jsem se a pak měla zimnici. Pak mi bylo děsně zle. Pak jsem navštívila toaletu, kde jsem zůstala až do rána. Já jsem nezvracela od dob, kdy jsem byla wild girl a chodila pařit každý den, což je asi tak pět let! Já jsem úplně zapomněla, jak je to hrozné. Už nikdy nechci zvracet! Myslíte si, že je to konec příběhu? Ne! Ono to bude mnohem horší!

Ráno v devět jsme měli vyjíždět. Asi v sedm ráno jsem usnula. Táta mě pak vzbudil, ať si jdu alespoň vypít čaj. Dvakrát jsem se napila a už jsem zase letěla objímat záchod. To je krize. To bude katastrofa jet domů. Volala jsem mámě, protože v noci to bylo to jediné, co jsem chtěla. Mámu. Ráno mi poradila, ať si dám tea tree na kostku cukru, že mi to vyčistí tělo. Co jiného jsem od ní mohla taky čekat, žejo.

Vyjeli jsme. Cesta byla docela v pohodě, protože jsem usnula. Peklo přišlo, když jsme dorazili na ukrajinské hranice. Už tam bylo hrozně moc aut a venku bylo 38 °C. Tři hodiny jsme seděli v rozžhaveném autě, než jsme se dostali k ukrajinským hranicím! Tři hodiny v autě s otevřenými dveřmi, bez klimatizace a s žaludkem jako na vodě. Dovedete si představit to peklo? Když jsme prošli ukrajinskou kontrolou a prohlédli nám pasy, stáli jsme v další frontě, abychom projeli slovenskými hranicemi. Zase tam byla nějaká „kráva“, která se na něco ptala, nezvládala jsem ani mluvit, měla jsem popraskané žilky v očích i v obličeji z problité noci, takže jsem se nezvládala ani vztekat, a to já většinou můžu za jakékoliv situace. Nechala jsem na sebe řvát a na všechno jsem říkala DA.

Zase jsme seděli v autě a popojížděli každých 10 minut. Bylo mi tak blbě, že jsem si myslela, že pojdu. Táta každou chvíli zapínal klimatizaci, ale stejně to nebylo nic platné. Po čtyřech a půl hodinách, což bylo asi 20 metrů před slovenskými hranicemi, přišel vojáček a chtěl vidět naše pasy. Táta mu podal pasy, já jsem byla tak nasraná, že bych je za tenhle systém nejradši všechny postřílela, a ten strašně důležitý pán řekl, že v těch pasech nemáme razítko, které nám měli dát na těch ukrajinských hranicích. A bez toho razítka nemůžete projet slovenskými hranicemi! Já myslela, že mě střelí! Tak se ho ptám, co s tím, a víte, co ten PÁN řekl? Že nás vyvede tady z té kolony a musíme to celé objet dokola a znovu si vystát tu frontu. Dalších pět hodin! Já byla na dně. Sesunula jsem se na sedačku a poprvé v životě jsem naprosto spontánně zoufale začala brečet, aniž bych cokoliv chtěla. Už mi bylo všechno jedno. Bylo mi tak blbě, že jsem chtěla umřít. Vojín se úplně zděsil, že brečím, a podíval se na tátu a řekl: „Ale proč ona plače?“ Táta už neměl taky sílu cokoliv říct. Zoufalá situace. Brečící troska v autě, co bude brzy zvracet. Jen konstatoval, že tu stojíme přes pět hodin a že je mi hrozně zle, protože jsem včera asi dostala úpal a zvracela jsem celou noc a celou cestu. Pán se na mě podíval a řekl, ať hlavně nepláču, ať vystoupíme z auta a dojdeme si zpátky na ty ukrajinské hranice pro to razítko, že tam zavolá a že udělá výjimku. Já mu normálně chtěla skočit kolem krku, ale měla jsem sílu říct jenom: „Ďakujem vam velmi pekně“ s totálně ubrečeným a vzlykavým přízvukem.

Vystoupili jsme s tátou a šli zpátky na ukrajinské hranice, kolona asi 30 aut, co stála za námi. Když jsme došli na ukrajinské hranice, dívala jsem se na ty rodiče s dětmi, co tam stáli. To musí být peklo s těmi řvoucími stvořeními. Dostali jsme razítko. Šli zpátky do auta. Čekali jsme ještě asi půl hodiny, než jsme přišli na řadu na prohledání auta. Týpek mi normálně vytahal všechny věci z batohu a prohrabával se mi spodním prádlem. Ne čistým. Táta těsně před tou kontrolou šel do kufru a pak se s úsměvem vrátil. Ptala jsem se ho, co tam dělal, a jeho naprosto klidná odpověď byla: „Dal jsem ty smradlavé ponožky a slipy, co jsem měl na sobě tři dny, nahoru na batoh, aby si to chlapec užil!“ Poprvé za ten den jsem se zasmála. Když se týpek dohrabal mým batohem, tak se vrhnul na tátův. Měli jste vidět ten pohled, jak zdvihal ty ponožky a trenky. Bomba. Projeli nám celé auto během 15 minut. Borec mi normálně rozebral Rubikovu kostku. To je šílené. Ale byli jsme z toho pekla venku. Celková doba čekání na hranicích: šest hodin. Něco vám řeknu, Hoverla je nejkrásnější vrchol, na kterém jsem kdy byla, vážně jsem si tu dovolenou užila, ta příroda je tam nádherná…

Table of Contents

PODĚKOVÁNÍ

PŘEDMLUVA

JAK TO VŠECHNO ZAČALO?

DĚTSTVÍ

BUCKET LIST

2013

2014

2015

2016

2017

UKRAJINA