Text a photo © Lucie Kutrová, 2019, 2023

All rights reserved

ISBN 978-80-242-9595-4

Obsah

PODĚKOVÁNÍ

KDO JE HOLKA S BUCKET LISTEM

PACIFIC CREST TRAIL (PCT) = PACIFICKÁ HŘEBENOVKA

SLOVNÍČEK

PŘÍPRAVY

Den 1:

Den 2:

Den 3:

Den 4:

Den 5:

Den 6:

Den 7:

Den 8:

Den 9:

Den 10:

Den 11:

Den 12:

Den 13:

Den 14:

Den 15:

Den 16:

Den 17:

Den 18:

Den 19:

Den 20:

Den 21:

Den 22:

Den 23:

Den 24:

Den 25:

Den 26:

Den 27:

Den 28:

Den 29:

Den 30:

Den 31:

Den 32:

Den 33:

Den 34:

Den 35:

Den 36:

Den 37:

Den 38:

Den 39:

Den 40:

Den 41:

Den 42:

Den 43:

Den 44:

Den 45:

Den 46:

Den 47:

Den 48:

Den 49:

Den 50:

Den 51:

Den 52:

Den 53:

Den 54:

Den 55:

Den 56:

Den 57:

Den 58:

Den 59:

Den 60:

Den 61:

Den 62:

Den 63:

Den 64:

Den 65:

Den 66:

Den 67:

Den 68:

Den 69:

Den 70:

Den 71:

Den 72:

Den 73:

Den 74:

Den 75:

Den 76:

Den 77:

Den 78:

Den 79:

Den 80:

Den 81:

Den 82:

Den 83:

Den 84:

Den 85:

Den 86:

Den 87:

Den 88:

Den 89:

Den 90:

Den 91:

Den 92:

Den 93:

Den 94:

Den 95:

Den 96:

Den 97:

Den 98:

Den 99:

Den 100:

Den 101:

Den 102:

Den 103:

Den 104:

Den 105:

Den 106:

Den 107:

Den 108:

Den 109:

Den 110:

Den 111:

Den 112:

Den 113:

Den 114:

Den 115:

Den 116:

Den 117:

Den 118:

Den 119:

Den 120:

Den 121:

Den 122:

Den 123:

Den 124:

Den 125:

Den 126:

Den 127:

Den 128:

Den 129:

Den 130:

Den 131:

Den 132:

Den 133:

Den 134:

Den 135:

Den 136:

Den 137:

Den 138:

Den 139:

Den 140:

Den 141:

Den 142:

Den 143:

Den 144:

Den 145:

Den 146:

Den 147:

Den 148:

Den 149:

Den 150:

Den 151:

A CO BYLO DÁL?

VÝBAVA

Když napsala jsem první básničku, děda řekl: „Ty jsi šikovná dcérka!

Z tebe jednou bude spisovatelka.“

On věřil úsudku svému,

proto je tato kniha věnována právě jemu. ♥

Stanislavu Kutrovi,

který mi předal své spisovatelské schopnosti a básnické střevo.

PODĚKOVÁNÍ

Mé rodině za to, že ještě neztratili trpělivost a stále akceptují mé blbé nápady.

Čtenářům mého blogu, kteří mě udržovali naživu svými zprávami a komentáři.

Trail Angelům za všechny Trail Magics, které mi po cestě zlepšily náladu.

Hikerům za všechny neuvěřitelné zážitky.

Všem, kteří po celou dobu věřili, že to dokážu.

Největší díky ale patří mé nejlepší kamarádce Michi za to, že je nejbáječnější na světě a taky, že se kvůli mně stala ilustrátorkou mé knihy a nakreslila tyhle krásné obrázky.

KDO JE HOLKA S BUCKET LISTEM

Jmenuji se Lucie. Lucie postrach ulice. Svatá Lucie, co mámě nervy upije a tátovi taky nepřidá. Nebo tak nějak.

Mé šťastné číslo je 12. Narodila jsem se 12. 12. 1992 a od té doby mě toto číslo pronásleduje.

12. 12. 2012 jsem se rozhodla změnit svůj život. Stalo se to na mé dvacáté narozeniny. Probudila jsem se určitě pár hodin po dvanácté s kocovinou v pokoji, kde spaly i mé kamarádky. Našla jsem na těle pár modřin, nemohla jsem se hýbat a nemohla si vzpomenout, jak jsem se dostala do postele. Pohled do zrcadla na rozmazaný make-up mi nepomohl. Nejhorší ovšem bylo, že mi chyběla nalepená řasa. Ano, nalepila jsem si řasy za účelem, který nedokážu vysvětlit. Ale nebyla to jen tak ledajaká řasa – byla dlouhá jako chodba hanby se třpytkami jako obří výčitky svědomí. Tohle nebyla první divoká noc. Zírala jsem do zrcadla a byla jsem si jistá, že tahle noc byla poslední.

Slíbila jsem si, že přestanu pít alkohol, a napsala si na papír tři věci, které bych si chtěla splnit: naučit se anglicky, zaběhnout půlmaraton a jet do Austrálie. Hned ten den jsem si jela koupit učebnice angličtiny a šla si večer zaběhat. Zadýchaná se skvělým pocitem jsem doběhla zpátky. Můj pocit mi říkal, že jsem dobrá. Určitě jsem zaběhla půlku půlmaratonu! Moje aplikace říkala něco jiného. Dva kilometry. A málem mě to zabilo! Alkohol nepiju šest let a půlmaraton jsem časem taky zaběhla. Anglicky už snad taky umím. Každopádně nezůstalo jen u tří věcí, po pár týdnech „nového“ života jsem začala seznam rozšiřovat. Psala jsem tam věci, které jsem si myslela, že bych nikdy nemohla zvládnout. Některé byly hloupé, ale prostě když máte strach z výšek, tak je logické, že chcete zkusit vyskočit z letadla ne? Od dvacátých narozenin jsem se hodně změnila a v mých 26 letech je můj seznam mnohem delší a mnoho položek je odškrtnuto fajfkou SPLNĚNO.

A tak vznikl

BUCKET LIST

PACIFIC CREST TRAIL (PCT) = PACIFICKÁ HŘEBENOVKA

Je to procházka západem Spojených států. Konkrétněji 4 300 km dlouhá procházka od mexických až po kanadské hranice. Po dobu 4–5 měsíců jenom jdete, jdete a jdete. Taháte si na zádech jídlo a pití na pár dní. Potkáte medvědy, hady, pavouky, sežere vás keř a sáhnete si na dno. Ideální prázdniny! A pokud nemáte volno celých 5 měsíců, můžete si projít jenom část. Záleží jen na vás, jestli chcete začít z Mexika a dojít do Kanady, nebo opačně.

Než vyrazíte na PCT, měli byste trochu potrénovat, naplánovat si trasu a koupit správné vybavení. Pokud se rozhodnete jít více než 500 mil = 805 km, musíte zažádat o povolení, které je zdarma a zabere vám asi pět minut. Je ale důležité vědět přesně den, kdy se povolení (permity) otevírají, protože jsou hodně rychle pryč. Jsou dvě kola, takže pokud nedostanete datum při první registraci, máte druhou možnost. Dále si musíte zažádat o víza na ambasádě Spojených států amerických – třeba v Praze. A v neposlední řadě o povolení překročit hranice do Kanady, pokud jdete z Mexika. Tento permit je také zdarma.

O PCT jsem poprvé slyšela při své pouti do Santiaga de Compostela. Seznámila jsem se s báječnou bytostí jménem Miriam. Prostě takový ten osud, však to znáte, někdo se vám vůbec nelíbí a myslíte si, že je to blbec, a pak zjistíte, že je to asi vaše spřízněná duše. S Miriam jsme trávily hodně času a ona se párkrát zmínila o „Pacific CRASH Trail“. Říkala jsem si, že to bude asi drsná cesta, když už to má crash (rozbít se) v názvu. Pak mi vyprávěla o tom, že jsou na trase medvědi a že si s sebou musím tahat jídlo a vodu na zádech na šest dní! Totální zabijárna! Totální CRASH. Po menším průzkumu internetem jsem zjistila, že je to Pacific CREST Trail. Takže vlastně v pohodě. CREST = HŘEBEN. Prý mě tam sežere nějaký keř (poison oak). Naprostá blbost. Proč by proboha někdo něco takového šel? Proč by ale někdo šel 800 km do nějaké Compostely? Proč a proč a proč? A proč mám na bucket listu mnohem větší kraviny? Napsala jsem si tedy PCT do svého bucket listu s tím, že snít se musí…

Takže jestli chcete vědět, jak se úplně nepřipravená holka s růžovým ukulele, snapbackem a ultra těžkým batohem projde po Spojených státech, tak se pohodlně usaďte a přečtěte si tuhle knihu! Doporučuji to hlavně lidem, kterým dělá radost cizí utrpení a rádi se smějí nad blbostí a bolestí jiných jedinců.

Není doporučeno pro slabé povahy a mou mámu.

SLOVNÍČEK

PCT – Pacific Crest Trail – Pacifická hřebenovka. 4 300km divočinou z Mexika do Kanady.  

HIKER – To jsem já. (Mami, čte se to HAJKER) Všichni, kdo jsme se rozhodli jít tenhle trail, jsme hikeři (HAJKEŘI). V překladu to znamená turista, ale to já nejsem. Podle mě je totiž turista ten týpek s deštníkem a selfie tyčkou u památek. Já jsem HIKERKA!

HIKOVÁNÍ – Tak jako já jsem hiker, tak my všichni tady hikujeme (Mami, HAJKUJEME). Znamená to chodit, ale hikovat zní mnohem víc cool!

LIGHT – Lehký (ale může znamenat i světlý).

Používá se tu výraz ULTRALIGHTER – Člověk, který má ultra lehkou výbavu – má jen to nejnutnější a nejlehčí.

TARP TENT – Stan, který nemá tyče, se kterými se normální stan staví.
Je to hodně lehké a staví se to za pomocí trekových holí.

TRAIL – Stezka. Ale nikdy mě neuslyšíte říct: „Jdu tady teď po stezce.“ Vždy vám řeknu, že jsem na TRAILU! Víte, jak – je to mnohem víc COOL!

QUILT – Spacák, který má vespod díru. Spousta hikerů, kteří se snaží ušetřit každé deko, si tenhle zlehčený spacák pořizuje. Díra je tam proto, že když ležíte ve spacáku, tak to slehlé peří pod vámi úplně ztrácí izolační schopnosti, takže jej vlastně vůbec nepotřebujete. Proto je v quiltu díra
a vy ležíte jen na karimatce.

TRAIL MAGIC – Překvapení, které pro vás chystají Trail Angels. Uprostřed pouště najdete v ledničce chlazené nápoje nebo někdo třeba chystá na grilu hamburgery. Trail Magic vám vždy zlepší náladu o sto procent.

TRAIL ANGELS – Andělé na trailu, kteří připravují Trail Magic. Jsou to lidé, kteří vám sami od sebe chtějí zpříjemnit trail a chtějí být součástí vašich příběhů. Tito lidé jsou hrdinové! U spousty Trail Angelů můžete ve městě spát nebo vás odvezou do/z města.

TRAIL NAME – Trailové jméno. Jméno, které dostanete na základě nějaké vaší charakteristiky nebo toho, co jste udělali. Jakmile dostanete trailové jméno, okamžitě zapomínáte svoje skutečné jméno a už se představujete jen tím novým.

TRAIL REGISTER – Většinou je to sešit/kniha, do kterého hikeři zapisují,
že daným místem prošli. Obvykle připisují nějaké vzkazy pro ostatní nebo motivační věty typu: „Už jsme skoro tam!“

ZERO DAY – Den, kdy neujdete NIC! ZERO! NULA! Jen celý den sedíte na zadku a užíváte si možnosti nicnedělání. NERO DAY – Den, kdy neujdete moc, ale ujdete alespoň něco. Klidně i jednu míli.

THRU HIKER – Doslova to znamená „skrz chodec“. My, co jsme se rozhodli projít Ameriku skrz naskrz, jsme THRUHIKEŘI. Pokud se rozhodnete projít naskrz jakoukoliv jinou zemi – jste taky thruhikeři.

COWBOY CAMPING – Neboli spaní na kovboje. Znamená to spát bez stanu jen pod širákem.

NIGHT HIKE – Hikování během noci. Spousta hikerů to dělá, aby se vyhnuli odpornému vedru během dne. Dělá se to zejména v poušti, kdy se to občas vážně nedá vydržet. Já jsem se vždycky bála, že mi uteče nějaký krásný výhled, takže jsem night hiking moc nemusela.

COLDSOAK – Někteří hikeři tady nemají vařič a jí všechno jídlo studené. Jak? Ráno si do plechovky zavřou čínskou polívku a zalijí ji studenou vodou. Do oběda se jídlo rozmočí, čemuž se tady říká COLDSOAK.

CAMELBAK – Vak na vodu. Do tohoto hydrovaku si nalijete vodu a vložíte si ji do zádového systému. Všechnu tíhu tak budete mít u zad a voda uvnitř zůstane studená v parném dni.

HIKER HUNGER – Hlad, který postihuje hikery. Je to neskutečná a nezvladatelná potřeba jíst, kdy chcete sníst úplně všechno a jenom se cpete a cpete. Je to způsobeno tím, že vydáváme spoustu energie, ale z jídla, které jíme, tu energii nikdy nezískáme zpět. A taky proto, že jíme samá hnusná jídla – takže když dojdete do města, chcete sníst úplně všechno.

BEAR CANISTER/BEAR VAULT – Je to takový barel na jídlo, který si musíte pořídit, když chcete jít do hor v Sierra Mountains. Vyskytuje se tam spousta medvědů, a když si jídlo zavřete do tohoto kanystru, tak se do něj medvěd nedostane. Občas teda ani vy sami.

HIKER BOX – Krabice pro hikery, kde se vždy najde jídlo, které už někdo nepotřebuje. Oblečení, které někdo vyhodil. Občas i úplně nová výbava, která třeba přišla ve špatné velikosti. Je to takový hikerský rituál – když se dojde do města, jako první se jde prozkoumat hiker box.

PŘÍPRAVY

Když jdete na PCT (Pacific Crest Trail) a začínáte přesně v den, který máte napsaný na svém povolení, máte možnost zůstat tři dny u Trail Angels Scouta a Froda. Jsou to dva báječní lidé, kteří u sebe v domě nechávají přespat zoufalce, jako jsem já. Těmi zoufalci myslím ty, kteří se stejně jako já rozhodli jít 4 300 km a přijde jim to úplně normální. Mezistátní hikeři můžou zůstat tři dny, Kanaďani dva dny a Američani jenom den. Starají se tu o vás jako o krále a pomůžou vám obstarat zbytek výbavy, kterou jste ještě nestihli pořídit. V mém případě je to půlka všech věcí. Hlavně vám ale dají extra čas se uklidnit a psychicky se připravit na cestu. Já bych potřebovala asi ještě pár let. Spousta lidí plánuje tento trail hodně dlouhou dobu. Někteří i dva roky. Já jsem ovšem fajnšmekr a rozhodla jsem se téměř na poslední chvíli. O víza jsem si zažádala v Kanadě a říkala si, že je třeba nedostanu. O to víc jsem byla překvapená, když jsem je dostala. Bylo to znamení, že musím jít. Objednala jsem si celou výbavu z Amazonu a všechny balíky si nechala poslat právě do domu Trail Angelů. Moc jsem si toho o PCT nepřečetla a vlastně moc netuším, do čeho jdu.

Jak jsem připravena? Co znamená spojení „být připraven?“ Vůbec netuším! Já jsem dorazila a měla jsem pocit, že jsem nejméně připravený hiker. A taky že jsem! Jsem úplně mimo! Lidi tady řeší, jestli si mají zlomit kartáček napůl, aby ušetřili dvě deka, a já řeším, kam nacpu ukulele a zrcadlovku. Lidi řeší, kde budou za deset dní, a já ještě ani nevím, jak si postavit stan. Lidi mají nakoupené jídlo a posílají si balíky s jídlem na cestu, a já nemám ještě ani jídlo na první tři dny. Lidi řeší, co budou jíst zítra, a já nemám ještě ani vařič. Na Facebooku všichni psali, že můj batoh musí být „ultra light“ a „super light“! Nevím jak ostatní, ale já jsem si koupila ten nejsvětlejší batoh, který v obchodě byl, ale nijak nevidím tu přidanou hodnotu. Takže jsou ti lidi úplně blbí nebo co?

Celý týden jsem řešila, jaké turistické hole si mám pořídit. Chtěla jsem nějaké dobré a hezké. Když jsem si vytvořila tabulku v Excelu, byla jsem na sebe děsně pyšná. Porovnala jsem cenu, vlastnosti a vzhled. Podívala jsem se na svůj účet a koupila ty nejlevnější. Kupodivu to byly i ty nejhezčí a v nejlepší kvalitě. Balíček dorazil. Nejlevnější, nejluxusnější hole jsou tady! Hůlka přišla jenom jedna? Ta dredatá pinda si prostě objednala jednu hůlku. Chápete tu demenci? Samozřejmě, že tak kvalitní hole by měly být dražší, takže cena byla jenom za jednu. Člověk by si řekl, no tak budu chodit jenom s jednou. NO BIG DEAL! Ale já kretén se snažila o tu super lehkou výbavu, takže jsem si objednala tarp-tent. Stan, který sestavíte za pomocí trekových holí, místo těch tyčí, které jsou normálně u stanu. Potřebuju dvě hole! Jednoduše řečeno, můj stan mi spadne na hlavu. Objednala jsem druhou hůlku. Mám nejdražší hole v celém baráku. Ale důležitá byla ta tabulka v Excelu. Už nikdy si neudělám tabulku. Smažte si excel. Zničí vám život.

Jeden týpek tady má pět kilo základní váhy (bez jídla a bez vody). Aha, pět kilo. Pět kilo váží moje krosna, zrcadlovka a powerbanka. Válím se smíchy na zemi. To jsou věci, které prostě musíte mít. Chlapec tady řešil, co by ještě mohl vyhodit, aby to měl ještě lehčí. Zlomit kartáček? Odstranit štítky z oblečení? Urvat z čelovky tu gumu, která vám ji drží na hlavě, a nahradit ji tenkým provázkem? No, proč ne! Lůca taky bude osekávat váhu. Jak asi bude hrát ukulele, co má dvě struny. A jak bude fotit zrcadlovka bez SD karty? Víte, kolik váží SD karta? Přesně tolik, co druhá půlka kartáčku! Zlomila jsem kartáček. Mám teď ultralight kartáček na zuby. Doporučuji všem vyzkoušet doma. Budete mít zprasené ruce tak, jak jste ještě nikdy neměli. Kdo si nechce po ránu poslintat ruce, že jo. Koupila jsem nový kartáček a jedu ultraheavy vybavení.

Sice jdu přes poušť, ale v noci je prý neskutečná zima, takže jsem si objednala úžasný spacák do –10 °C. Když jsem spacák večer před spaním rozbalila, tak jsem málem padla! Ten spacák má v sobě díru! Obří díru! Není to spacák, ale je to nějaký quilt! Vygooglete si, co je to za kravinu. Já myslela, že quilt je název toho spacáku. Umřu zimou! Já brečím nad dírou ve spacáku a lidi, kteří si tenhle trail plánovali přes rok, obdivně koukají, jak luxusní quilt jsem si koupila. Prostě všechno je jedna velká katastrofa! Včera se mě jedna slečna ptala, proč jsem si koupila batoh Osprey Aura 50. Nebyla uspokojena mou odpovědí, že mi to přišlo lepší než všechny věci tahat v rukou. Moje výbava je jeden velký omyl. Hlavně že mám růžový nůž.

Když jsem si sbalila všechno do krosny, šla jsem si ji zvážit. Ajta krajta. Nebyla jsem schopná batoh zvednout, a při pohledu na čísla na váze se mi zamotala hlava. 23 kg! Zabijte mě! Většina lidí má batoh 16–18 kg. Jedna holka se tu vešla do 13 kg, ale ta už jede ultra light výbavu. Má zlomený kartáček a po ránu poslintané ruce. Dala jsem si večeři, kterou jsem jedla, jako bych šla na porážku. Po večeři jsem si šla pověsit lano do garáže. Zachránila mě na poslední chvíli právě ta holka s 13 kg. Jmenuje se Larry Bird. Když vyrazíte na trail, časem dostanete trailové jméno. Většina lidí už tady svoje jméno má, protože šli nějaký trail předtím. Šla se mnou projít věci v mém batohu a vyhodila mi spoustu naprosto důležitých věcí. Nutellu – prý je moc těžká. Stativ – prý ho nepotřebuju. Nudle – prý jsou hnusné. Spoustu jídla – prý ho mám hodně. Rayban obal na brýle – prý mi hrabe. Můj růžový nůž – prý mi stačí nůžky. Kompas – prý nevypadám, že vím, jak ho používat. Zvoneček proti medvědům – prý z toho zvuku zešílím. Nebudu se k tomu vyjadřovat, protože podle mě všechny ty věci potřebuju!

Jestli si myslíte, že něco nedokážete, podívejte se na mě, a dokážete všechno! Zatím nevím, za jak dlouho tady umřu, ale předčasně se nevzdám! Důležité je mít někoho, kdo je na tom podobně, nebo možná trochu hůř! Na trail tři dny přede mnou vyrazil Jirka. Pražák. Jsme kámoši. Velcí. Jako Pat a Mat, akorát z Česka. Tady můžete vidět, jak vypadá opravdové zoufalství:

Já: „Tak co, jak to jde?“

Jirka: „Dneska se mi zdálo, že jsi mi volala, ať si vezmu cepín do pouště, že tam napadl metr sněhu. Oficiálně magořím.“

Já: „Hele, mně se poslední dobou zdají samé noční můry. Včera jsem si dělala selfie s medvědem a natáčela jsem mu hlavu, kam se má dívat.“

Jirka: „Prosím, řekni mi, že nechcípneme na poušti první den.“

Já: *……………*

Jirka: „Už mám téměř vše. Narval jsem to do báglu i s vodou a nemám tam žádný místo na jídlo. Já snad potáhnu igelitky v rukách!“

Já: *hodně smíchu*

Jirka: „Co ty?“

Já: „Já už jsem se přidala do skupiny PCT 2019. Cítím, že příští rok je můj rok.“

Zítra vycházím, nejsem připravená, ale jsem ochotná to risknout. Jdu si zabalit jídlo na čtyři dny, osm litrů vody, ukulele se čtyřmi strunami a zítra vyrážím do divočiny!

Den 1:

Jak se ze mě stala fňukna

26. dubna 2018

Dobré ráno, krásko! Vstávej, dneska je tvůj velký den. Den, na který ses tak moc těšila! dneska vycházíš z Mexika a jdeš na malou procházku do Kanady. V noci jsem nemohla spát, ale na pár hodin jsem usnula. Snídaně byla v 5:30 ráno a já do sebe nedokázala dostat ani sousto. V šest se vyjíždělo k našemu startu. Díky Larry Bird startuju s 20 kg (základní váha, osm litrů vody a jídlo na čtyři dny). Vím, že je to hodně, ale já bez ukulele a zrcadlovky nikam nepůjdu. Ráno jsem se potkala s Danou, která je z Koreje a váží podle mě tak 40 kg i s postelí. Její batoh má 24 kg. Jestli někdo umře, možná nebudu první. Před odjezdem jsem utíkala do hiker boxu pro svou Nutellu, kterou jsem včera pod nátlakem vyhodila. Bez ní to prostě nedám. Kilo sem, kilo tam! Dneska nás začíná asi třicet, takže jedeme pěti velkými auty. V autě skoro nikdo nemluví. Je to stres!

Jsme tady. Campo – Southern Terminus. Tady to všechno začne. Nedokážu ani popsat ten pocit. Je mi zle jen při pomyšlení, že tady strávím dalších pět měsíců. Jak se ale znám, zítra pojedu domů. Asi půl hodiny jsme si tady u monumentu dělali fotky a lidé už za těch pár dní a pár minut poznali, kdo je Lůca! Byla jsem vyhodnocena jako největší pozér. To ale nikoho, kdo mě zná, asi nepřekvapí. Pózovala jsem jako nějaká modelka a potřebovala jsem spoustu fotek na Instagram, ale to jsem samozřejmě nemohla přiznat, tak jsem jen velmi sebevědomě pronesla, že to bude přebal pro moji knihu. Jistě jsem si tím získala trochu respektu. Měla jsem na mysli takovou tu fotoknihu v nákladu 3 ks pro rodinu.

Hned když jsem vyšla, narazila jsem na staršího pána Blue Sky. Je mu 55 let a je boží! Šíleně mi připomíná mého tátu. Narazili jsme spolu na značku naší první míle a víte, co tenhle padesátiletý pán šel dělat? Selfie! Tohle je můj člověk! Samozřejmě že jsem ho v tom nenechala a mám přes 30 fotek s mojí první mílí.

Jak jsem dneska nesnídala, asi po hodině na mě přišel hlad. Zastavila jsem se, a už si z batůžku tahám propašovanou Nutelku. No, ona to vlastně není Nutelka, ale burákové máslo s čokoládou. Vybalila jsem tortillu, koukám na Nutellu, a je to tady! Nůž nepotřebuju – prý mi stačí nůžky! Jak si asi nůžkami namažu tu Nutellu na tortillu? Aha?! Díky bohu za ty dary, že jsem si koupila ten nový ultra heavy kartáček na zuby! Tahám z krosny kartáček na zoubky a opačným koncem si mažu Nutellu na tortillu. První nástraha překonána, snad nepřijdou nástrahy těžšího kalibru. Jsem na sebe docela pyšná, jak jsem vyřešila první problém.

Po jídle jsem vyšla. Je mi zle. Je tady takové vedro, že moje světle modrá košile změnila barvu na zpoceně modrou. Pustila jsem si hudbu do sluchátek a najednou infarkt! Kolem nohy mi prosvištěl had. Konec, jedu domů. Sedla jsem si a rozdýchala šok. No nic, sluchátka jdou pryč a budu dávat větší pozor. K smrti mě vystrašil nějaký hmyz a maličká ještěrka. Pak to přišlo! Šlápla jsem na kámen a ta mrcha hadí vyskočila na kámen a navazovala oční kontakt! Takový bazilišek! Ustoupila jsem o kus dozadu. Ta svině na mě normálně vyplazovala jazyk a vypadala, že každou chvíli zaútočí a sežere mě i s mojí obří krosnou. Znám takové ty fotky z internetu, jak had třeba sežral sedačku a pak ten had vypadal jako sedačka. Když jsem se uklidnila a vyhodnotila situaci, vytáhla jsem zrcadlovku a nafotila si ho. Dobře, nalijeme si pohár čistého vína. Nebyl to úplně největší had na světě. Byl docela malý. Maličký. Ale nikdy nevíte, jestli má hlad, nebo ne! Nechtěla jsem riskovat, že ze mě bude sedačka z hadí kůže, takže jsem tam seděla půl hodiny a čekala, až se had odplazí. Vyřešila jsem další překážku! Co horšího by ještě mohlo přijít?

Campo – Southern Terminus

Já jsem holka cílevědomá a chtěla jsem dnes ujít 20 mil, ale pak jsem objevila stín. Metr krát metr. Udělala jsem důležité rozhodnutí. Spálím si nohy, ne hlavu. Práskla jsem batohem o zem, rozdělala si karimatku a šla spát, protože mi to přišlo jako dobrý nápad. To je až neskutečné, jaký je pařák! Příroda je tu teď celkem nudná, všechno je suché a všude jsou šutry. Po probuzení na sluníčku se spálenou hlavou jsem měla takovou chuť na chození po poušti, že jsem jen ležela se zavřenýma očima a modlila se, ať shořím. Netrvalo to dlouho a já zjistila, že bůh existuje. Cítila jsem, že se něco pálí. Já tu shořím jako svíčka. Jediná motivace ke zvednutí ze země je, že sebevraždu vleže asi nespáchám. Zamáčkla jsem slzu a rozhodla se jít. Dneska toho už asi moc neujdu, ale potkala jsem tři chlapy, jak leží na zemi na malém kousku stínu. Blue Sky, Falco a Bryson. Byli vyřízení stejně jako já. Rozhodla jsem se s nimi zakempit u Hauser Creek, takže jsem dneska ušla 15 mil = 25 km.

Když jsem se doslova doplazila na místo, které bude mým dnešním domovem, dala jsem si sprchu, umyla si vlasy, udělala si peeling obličeje a k večeři si dala domácí těstoviny se špenátem, lososem a parmezánem. Ne, dělám si prdel! Jsem v divočině, všude tu je jenom nějaké jedovaté křoví, které mě prý sežere zaživa, a je tu milion živých potvor, které mi určitě vlezou do nosu a ucha. Nemohla jsem ani sundat krosnu, jak mě úplně všechno bolí! Mám tři puchýře, jsem špinavá jako kominík, smrdím jako prase a vypadám, jako kdybych absolvovala vojenský výcvik. Tříměsíční. Vytáhla jsem si svůj nový vařič JetBoil a šla zjišťovat, jak to funguje. Kdybyste si chtěli v divočině vařit, vzali byste si zapalovač? Je to asi logické, ale já si myslela, že budu asi rozdělávat oheň nebo co (ne, že bych to uměla), ale prostě jsem si zapalovač nevzala. Šla jsem si půjčit zapalovač a při té příležitosti jsem si nechala vysvětlit, jak můj JetBoil funguje. Výraz v obličeji chlapů byl k nezaplacení. Ten strach v jejich očích, že bych třeba mohla být jejich dcera. Ty pohyby hlavou, které naznačovaly, že nemám šanci na přežití, mě ale vůbec nerozhodily! Holku jako já totiž jen tak něco nerozhodí. A to chlapi ještě netuší, že ani nevím, jak si postavit stan. Rozvařila jsem si kuskus a smíchala ho s tuňákem. Jedli jste někdy kuskusovo-tuňákovou přesnídávku? Nechápu, že to ještě neprodávají. Díra na trhu. Po dobroučké večeři, ze které se mi chce stále zvracet, jsem šla na další výzvu. Jdu si poprvé doopravdy postavit stan. Bylo to docela lehké. Můj super tarp-tent vypadá sice trochu jako by ho stavěl člověk s jednou rukou a Parkinsonem, ale to dám! Nedá se na to koukat, ale ležet se v tom dá! Odebrala jsem se na své lože a doufám v lepší zítřky. Jsem si jistá, že mi ten tarp-tent spadne na hlavu.

Jak vám to jenom říct. Chci domů!!! Já normálně nejsem fňukna, ale dnešní den mě málem zabil! Nenávidím chození s těžkým batohem a smrdím jako tchoř! Ne jako jeden! Jako celá rodina! Mám puchýře na místech, o kterých se vám ani nezdá, a jsem unavená tak, že nezvednu ani ruku. Natož tělo! Nejhorší je, že jsem byla ráda, že mám supr čupr batoh s antigravity systémem, tzn., že všechnu tíhu táhnou moje boky. Vůbec nevím o tom, že bych na zádech táhla nějaký batoh. Moje záda jsou jak nepoužitá. Ovšem. Ty boky! Ty boky žebrají o pomoc! Nemůžu ležet na zádech, ani na jednom boku, a když ležím na břiše, tak mi v bocích škube. Krize. Je ze mě válečný hrdina po 25 km. Vážně by mě zajímalo, co budu dělat těch zbylých 4 275 km.

Den 2:

Jak se Lůca k burgeru dostala

Dobré ráno, slečno jasnovidko. Jak jsem včera řekla, tak se taky stalo. Tarp-tent mi v noci spadl na hlavu. Nejenže ta plachta byla celá mokrá a já ji měla přilepenou na obličeji, ale navíc jsem byla tak unavená, že jsem nebyla schopná se zvednout a jít to znovu postavit! Hodila jsem si přes obličej spacák (teda vlastně tu věc, která si na spacák jenom hraje – quilt, ve kterém je mi kosa jako prase) a spala vesele dál. „Spala“ je silný výraz. Spíš jsem měla jen zavřené oči a vyčerpáním se ani nehnula. Dovedete si představit, jak to muselo ráno vypadat, když všichni ostatní vstávali a nalevo ležela zafoliovaná mumie?

Všichni vstávali kolem páté a vyšli, protože nás čekal velký kopec a všichni to chtěli stihnout dřív, než bude vedro a slunko nás uškvaří zaživa. Já ne. Já mám ráda pořádný pařák. Vstala jsem v devět. Nikdo už tam nebyl. Jenom já, samotinká mumie. K snídani jsem si dala snickersku a vyrazila směr peklo. Plazila jsem se skoro po čtyřech a to hloupé slunko si to neskutečně užívalo. Jen si to vyžer, Lucie, když chceš ráno spát. Docházela mi voda, ale dnes se dá doplnit v Morena Village. Můj život je v troskách, proč já tohle dělám?

Když jsem tam dorazila, nestačila jsem se divit. Normálně takový malý obchůdek, ve kterém týpek otáčel hamburgery. Hned jsem si jeden objednala a dala si colu. Co je víc? Venku seděla celá moje parta, která vyšla v těch pět ráno, takže jsem je nakonec doběhla. Nikomu se nechtělo jít do toho horka, tak jsme všichni seděli a vyprávěli si příběhy. Všichni se teda spíš baví na můj účet a ptají se, jak se spí pod spadlým stanem.

Kolem druhé jsme vyrazili. Já jsem vyrazila trochu napřed, protože jsem dneska chtěla ujít zase 25 km, ale narazila jsem na spektakulární místo, kde jsem chtěla zůstat. Vytáhla jsem si ukulele a hrála. Chytla mě múza a složila jsem song o tom, jak je to tady báječné! Jmenuje se to FUC*ING PCT! (Mami, ta písnička se jmenuje „Škaredá Pacifická hřebenovka.“) Je to dost pozitivní písnička, jednou to bude hit.

Konečně jsem se zvedla a šla. Kolem 17:30 jsem došla ke zdroji vody v Bolder Oaks, kde už byl i Blue Sky, Chris a Ian. Rozhodli jsme se zůstat. Postavila jsem si stan, udělala si večeři, nerozvařila jsem kuskus, Chris mi udělal čaj a šli jsme do pelechu. Těsně před spaním jsme šli s Ianem přefiltrovat vodu na další den. Brala jsem si pět litrů. Ianovi to trvalo šest minut. Já se s tou vodou patlala půl hodiny! Můj Sawyer filtr brzy poletí. Měla jsem zmrzlé ruce a z protlačování vody přes ten mini Sawyer jsem dostala křeč do prstů. Zítra si objednám ten inteligentní filtr, který má Ian – Katadyn BeFree.

Dneska byl vážně super den, začíná se mi tu líbit, i když jsem už dva dny skoro vůbec nespala. Ušli jsme jenom 11 mil = 18 km. Nejsem vyřízená, ale už chci ležet. Snad se konečně vyspím. Mám dva nové puchýře.

Den 3:

Jak jsem spala v Rusku

Vážně jsem včera řekla, že se mi tu začíná líbit? To byl asi nějaký omyl. V noci mi nespadl stan, a dokonce mi ani nebyla zima! Mrzlo totiž! Byla jsem po ránu hrozně zmatená, protože jsem nevěděla, jestli jsem stále na jaře na Pacifické hřebenovce, nebo jdu pěšky zimní Transsibiřskou magistrálou. Normálně se mi na stanu udělala námraza a taková kosa, jako mi byla dneska v noci, mi snad nebyla ještě nikdy v životě! Naštěstí jsem v tom nebyla sama. Ian taky celou noc nespal. Má taky quilt, ale já mám o 10 stupňů teplejší. Tady člověk vidí, že vždycky může být hůř.

Když jsem se konečně rozhodla vylézt z mrazáku, už jsem viděla, jak se Blue Sky snaží dělat snídani. Asi těžko, protože nám zmrzla všechna voda. Já jsem se co nejrychleji vypravila a chtěla už být pryč, protože při chůzi není kosa. Hlavně jsme měli v plánu dojít do Mt. Laguny, která je 16 mil = 26 km od nás. Dělají tam báječné burgery. Vycházela jsem v osm a asi po hodince jsem se zastavila na hezkém místě, abych si udělala snídani. Ovesnou kaši. Při každé zastávce sundávám boty, abych svým kámošům puchýřům dopřála trochu vzduchu.

Zase bylo vedro. Jako každý den. V noci mrzneš, přes den potíš krev. Po čtyřech hodinách chůze jsem si uvědomila, že jsme dneska ještě nešli z kopce. Zabijárna. Ian zkonstatoval, že je to dnes jen do kopce. Sedli jsme si s Blue Skyem na kámen a smáli se jako dva blbci. On se na mě podíval a řekl: „Víš, já jsem tě sledoval, jak si nasazuješ batoh, a to je vážně komedie.“ Hej! Můj batoh je těžký jako kráva a jsem ráda, že se nevyvrátím, když si ho nasazuju, a on mi bude říkat, že vypadám vtipně? Blue Sky se ale nedal a šel mi ukázat, jak se to dělá. Ukázal mi, jak se správně nasazuje batoh. Postavíte si ho před sebe čelem ke kolenům, a za popruhy si ho hodíte na záda. Málem jsem spadla z toho kamene, na kterém jsem seděla. Jeho batoh váží asi 10 kg a bude mi tu ukazovat, jak mám házet na záda ten můj karavan? Já jsem ale pro každou blbost, takže jsem se statně postavila a pokusila se batoh přehodit na záda. Přes smích jsem ale nedokázala batoh ani zvednout. Nakonec jsem batoh vyšvihla přes ramena a zaseknul se mi na hlavě. Blue Sky přiskočil a pomohl mi ho se záchvatem smíchu na záda dostat. Vrhač batohů ze mě asi nebude. Musela bych vyhodit zrcadlovku a dalších 10 kg. Tak jsme se zasmáli a šlapem dál. Jo zapomněla jsem zmínit, že se mi po třech dnech rozpadly boty? Moje krásné růžovoučké botičky? Kdo by to byl řekl, že mě moje výbava prostě nenávidí!?

Dneska v polední pauzičce jsem si objednala nové věci z Amazonu za $200. Mám toho v batůžku totiž málo. Nové boty, prstové ponožky a filtr Katadyn BeFree. Když jsem po odeslání objednávky lezla z kamene, roztrhla jsem si kalhoty. Mám na prdeli díru jak vrata do kravína, ale Ian říkal, ať to zalepím izolepou a že cajk. Blue Sky se pak zeptal, jak jsem spokojená se svou karimatkou Thermarest Z-Lite a jestli spím na boku, na zádech, nebo na břiše. Jak to mám asi vědět, když jsem tady ještě nespala?! To jsou blbé otázky. Všichni se zase smějeme. Vůbec nechápou, jak dokážu věci říkat s takovým klidem v hlase, když už bych měla být dávno mrtvá. Nespím, nejím, umírám, ale stále dýchám.

V šest večer jsme se doplazili do kempu, kde už byla spoustu hikerů. Spousta lidí, které známe z prvního dne anebo jsme se potkali v domě u Scouta a Frodo. Našli jsme si v kempu místo a šli na ten burger. Když jsme vešli do restaurace, přivítal nás bouřlivý potlesk. To byl pocit. Cítila jsem se jako rocková hvězda. Jsme tu všichni jako jedna velká rodina. Uviděla jsem u stolu spoustu známých a hlavně Shannon a Glena. Oba mě objali, jako kdybychom se neviděli celá léta. Zdravili mě i lidi, které jsem neznala, ale oni mě znali jménem, takže trapas. Mě si tady každý pamatuje. Ta holka s obřím batohem, dredy, zrcadlovkou a růžovým ukulele. Mimo dalších asi 10 lidí tam byl i Pete. Australan Pete. Hora masa. Hora svalů. Sexy australský přízvuk. Mám pro Peta slabost. Budí ve mně nečekané touhy.

Byla to dřevěná restaurace, ve které hrála živá hudba, a bylo tu tolik hikerů, že si člověk vůbec nepřipadal nechutný. Skvělý večer. Nedala jsem si burger, protože mi nebylo dobře, ale jenom domácí hranolky a salát. Chybí mi zelenina. Mám celkem spálený obličej a myslím, že jsem dneska po devíti hodinách na sluníčku dostala úpal, protože mi byla zima a vážně zle. Hned po jídle jsme šli zpátky k našim stanům, kde se uhnízdilo více hikerů. Ian a já jsme vůbec nechtěli jít do stanu, protože jsme věděli, že nás čeká mraznička. Bavili jsme se o umrznutí zaživa a slyšel nás náš soused. Smál se. Vysvětlili jsme mu naši situaci a on nám řekl, že jsme blbci! My ten quilt jenom neumíme používat! Jestli se dneska vyspím v teple, tak vám zítra napíšu, jak se to má správně dělat.

Den 4:

Jak jsem uletěla

Tomu neuvěříte. Vzbudila jsem se v šest ráno. Úplně zpocená. Venku mrzlo a já se potila? Takže dámy a pánové, jsem oficiálně úplně blbá, ale v životě by mě nenapadlo, že do quiltu strčíte karimatku, zespodu si quilt zavážete kolem ní a pak vlezete do quiltu, ve kterém je nastrkaná karimatka. Takový rozdíl. Dneska jsem spala na Bahamách! Zalezla jsem zpátky do quiltu, strčila si špunty do uší, a nechte mě všichni vyspat. Vzbudila jsem se v devět. Myslela jsem, že už budou všichni pryč, ale celá parta byla stále tady. Ian byl nadšený stejně jako já. Konečně jsme se vyspali! Můj první spánek na trailu!

Vylezla jsem ze stanu a… počkejte si na to… smraďoch Lůca si šla dát sprchu. Po třech dnech! Sen všech malých dětí, nemýt se tři dny. Byla jsem tak natěšená! Dolar za čtyři minuty! Když jsem pustila vodu, myslela jsem, že snad sním! Úplně jsem zapomněla, jaké to je být ve sprše a cítit proud vody a vůni sprchového gelu! Já zase voním! Bohužel ne na dlouho. Když se sprcha vypnula, šla jsem se utřít do smradlavého trička, protože ručník nevedu (už se nevešel), a oblíkla si smradlavé oblečení, ve kterém se potím už čtyři dny. Cítila jsem se jako tchoř s příchutí levandule. Vyšla jsem ze sprchy a proti mně stál Pete. Ano, ten Australan Pete. Hned se ptal, jak se mám, jak jsem se vyspala a jaká byla sprcha. Necítím se s tím chlapcem ve své kůži! Snažila jsem se zavtipkovat, ale zamotala jsem se do vlastní věty, takže jsem byla spíš trapná. Nekomentuju to, že jsem se hihňala jako nějaká puberťačka. Smál se mi. Kdybyste ale viděli to jeho tělo a ten zadek, taky byste neřekli ani popel! Zakoulela jsem očima a mířila si to ke stanu, když vtom na mě Pete zavolal: „Hey Lucy!“ Otočila jsem se tak rychle, jako kdyby mě zval na druhé kolo sprchy, ale pokračovala jsem v chůzi a přelítla přes patník. Myslela jsem, že mám rozdrcený palec, ale tvářila jsem se jako skála. Zvedla jsem se ze země. Cajk. Nic se nestalo. Drsně jsem se na něj podívala a myslím, že jsem na něj mrkla jedním okem (pozn. neumím mrkat jedním okem), olízla jsem si horní ret a řekla: „Yeah?“ Pořád se smál. Myslím, že si myslí, že jsem úplný kretén. Oznámil mi, že nahoře nad našimi stany je Trail Magic. Trail Angels připraví nějaké překvápko pro hikery. Někdy na trase najdeme ovoce, vodu nebo někdo připravuje jídlo. Dneska se podávaly palačinky. Tam jsem nemohla chybět. Nejdřív jsem si ale zkontrolovala palec, jestli jsem si ho neskalpovala.

Někteří si tady vzali zero day. Den, kdy celý den odpočívají a neujdou ani jednu míli. Já se takhle brzy flákat nechci, takže jsem se velmi pomalu pobalila a v 11:30 vyrazila směr obchod. Nakoupila jsem a další půlhodinu jsme seděli s Shannon, Glenem, Niklasem a Petem před obchodem. Slečna Kanadská ponožka nám všem koupila Root Beer, což může znít jako pivo, ale je to limonáda. Chutná to jako cola s vanilkou. Moje nové nejoblíbenější pití. Popíjela jsem Root Beer, koukala kolem sebe a podrobně si prohlížela Petův obrys. To je takový kořen! Jen si sáhnout na ty svaly. Přistihla jsem se, že na něj čumím s otevřenou pusou. Lůco! Vzpamatuj se! Ve dvanáct jsem konečně vyrazila! Vůbec jsem netušila, co mě dneska čeká, ale ta příroda a ty výhledy mě úplně uchvátily! Chvíli jsem šla za Petem a to byl výhled. Kochala jsem se a pak se rozhodla jít napřed, protože se všichni hrozně flákají.

Taky dost foukal vítr. Foukalo hodně. Víc než hodně. Musela jsem si sundat snapback (mami, to je ta kšiltovka s rovným kšiltem), protože mi skoro uletěl, a snažila se vítr ignorovat. Pak už to bylo nesnesitelné. Nemohla jsem udělat ani krok, protože mě ten vítr vracel zpátky. Zapírala jsem se hůlkami, protože to vypadalo, že mě vítr odfoukne! Bylo to příšerné. Nikdo nikde nebyl a já vůbec nevěděla, co mám dělat. A pak se to stalo! Odletěla jsem. Lůca uletěla! Zvedla jsem nohu a normálně mě to odfouklo na stranu a pleskla jsem sebou do křoví. Teď jsem vůbec nevěděla, kde jsem, nebo co se stalo. Zůstala jsem ležet. Teda nic jiného mi nezbývalo, ten můj batoh je tak těžký, že mě přikurtoval k zemi. Jak jsem tam ležela, tak jsem si promítala svůj život a pak mě napadlo, kde jsou asi hadi?! A koukala jsem, jestli vzduchem neletí nějaká krajta. Zvedla jsem se, že se pokusím jít dál. Otřesný vítr! Šla jsem pomalu a zapírala se, jak jen to šlo. Vítr se asi po 15 minutách utrpení a úplně zmrzlých uších trochu uklidnil. Najednou vidím vzduchem letět moji karimatku! Odpoutala se z batohu a uletěla! Já budu jako spát na zemi? V té kose! Praštila jsem batohem o zem a letěla honit karimatku. Zachytila se naštěstí o keř a chytla jsem ji! Už jsem ale nevěděla, kde jsem odhodila batoh. Hledala jsem ho deset minut. Jak já to tady nenávidím!

Dorazila jsem na místo, kde bylo celkem devět hikerů. Všichni žasli nad tím, jak byl ten vítr silný a jak to bylo nepříjemné. Řekla jsem jim svůj příběh. Všichni leželi smíchem na zemi. Jenom já, stále v šoku, jsem nechápala, čemu se ti idioti smějí. Já tam málem umřela! Unesl mě vítr! Pak jsem se rozesmála taky. Fouká tak silný vítr, že jsem se dnes po 3 mílích = 5 km rozhodla zůstat tady. Stany jsme stavěli dohromady, a i tak to byla fuška. Zajímalo by mě, jestli to můj tarp-tent dneska vydrží. Zatížila jsem všechny kolíky kameny a mám takový strach, že mě to v noci odfoukne i se stanem, že jsem si pro jistotu jeden kamínek vzala s sebou do stanu. Maličkej. Zhruba tak 30kg šutrák.

Den 5:

Jak jsem zase zachraňovala karimatku

Dneska v noci nikdo nespal. Byla totiž kosa a vítr foukal tak, že se všichni báli, že jim spadne a uletí stan. Všichni, kromě skunka Lůcy. Asi vítr, Máchale. Já se zavřela do quiltu, dýchala svůj odér a omámilo mě to natolik, že jsem spala jako zabitá. Mám trochu spánkový deficit, takže moje tělo spí, vítr nevítr. Ráno jsem se vzbudila a opět už tam nikdo nebyl. Ti inteligenti vstávají v 5:30. Co to je za hodinu? I sedmá hodina je hřích. Vyhrabala jsem se v osm, pobalila si věci a před devátou vyšla. Pohodička. Dala jsem si snickersku, mandarinku, dětskou přesnídávku a bylo mi hej. Foukal lehce vítr, ale měla jsem mikinu, tak mi bylo příjemně. Poslouchala jsem hudbu. Hanz Zimmer a jeho songy z filmů jsou prostě nejlepší motivací. A pak se to stalo. Přede mnou se otevřela nádhera. S tou hudbou v uších mi naskočila husí kůže po celém těle a rozbušilo se mi srdce. To byl výhled! Nekonečné kopce a překrásně modrá obloha mi úplně vzala dech. Sedla jsem si na kameny a jenom zírala do dálky. Dnešní výhledy byly nepřekonatelné. Skvěle jsem se vyspala a měla jsem spoustu energie na rozdávání. Akorát teda, mohl by tu být Pete. Někde se asi zdrželi, oni totiž chodí fakt pomalu. Asi už ho nikdy neuvidím a to jsem nám naplánovala společnou budoucnost. Jak vidím ty jeho obří pracky, tak si představuju, jak zvedne úplně s lehkostí můj obrovský… myslím batoh… a donese ho až na vrchol… myslím do Kanady! Pete, Pete, prosím, pohni.

Celou dobu jsem šla hrozně rychle. Z kopce jsem tak lehce utíkala, protože terén byl dneska zrozený pro běhání. Jsem hotový Forest Gump. Běžím, běžím a najednou jsem zažila déjà vu. Vzduchem letí Thermarest matrace. Nějakému dementovi uletěla karimatka. Chudák, bude muset spát bez matrace. Počkat! To je moje karimatka! Och můj bože! Už zase! Letím za matrací a představuju si, jak spím na zemi. Zase jsem ji chytla, mrchu blbou! Mám jí plné zuby! Nechápu, jak se může pořád sama odpoutávat. Nebo možná jsem blbá já a neumím si připevnit karimatku?

Po chvilce jsem narazila na Blue Sky a Falca, kteří měli pauzu. Nemohli uvěřit, že jsem je došla! Vždyť vstávali v pět. Dělali jsme si z toho srandu. Prý dojdu do Kanady, stihnu vydat knihu o PCT a oni budou stále v Kalifornii. Ti lidi tady vážně věří, že budu psát knihu! Blue Sky prozkoumával svoji novou selfie tyč, kterou si objednal. Vážně mi připomíná mého tátu, je to úplně stejná generace, a ta neznalost moderních technologií je fakt vtipná.

Když jsme se blížili k místu, kde jsme měli dneska spát, tak na nás už z dálky mávala Tina. Němka. Byla ráda, že nás vidí. Zvrtla si kotník a seděla tu celý den. Ještě radši byla, když jsme jí řekli, že tady dneska zůstaneme. Udělali jsme si společně večeři. Já měla bramborovou kaši s kousky slaniny. Moje zatím nejoblíbenější jídlo. Musím říct, že dnešní den byl skvělý. Ušla jsem 22 mil = 35 km a přišlo mi to jako nic. Možná proto, že to bylo celou dobu z kopce. Začínám to tady mít ráda čím dál víc. I když teda nehorázně smrdím a vypadám jako kominický učeň.

Den 6:

Jak jsem si zula boty

V noci zase foukal takový vítr, že jsem nemohla moc spát. Museli jsme brzy ráno vstávat, takže když jsem se vzbudila kolem šesté, už mi to bylo jedno. Vyhrabala jsem se ze stanu a šla balit. Příšerné ráno, byla mi zima a mrzly mi prsty. Tinina noha vypadala líp, ale bylo jasné, že potřebuje odpočívat. Město Julian bylo vzdálené 10 mil = 16 km, takže měla v plánu tam dojít a zůstat dvě noci. Já, Blue Sky a Falco jsme měli jiný plán. Dojít do města kolem poledne, nakoupit jídlo, dobrat vodu a kolem páté být zase zpátky na trailu a najít místo na kempování. Tina se rozhodla vzít si jenom půl litru vody, aby měla co nejlehčí batoh, a já jsem se jí rozhodla vzít jídlo. Ono se to nezdá, ale ty dvě kila udělají hodně. Takže Tině to pomůže a ty dvě kila navíc v mém ultra heavy batohu už moc rozdíl neudělají. Všichni z kempu odešli a já jsem si užila snídani s východem sluníčka. Konečně jsem trochu rozmrzla a vydala se na cestu. O hodinu později než ostatní, ale určitě je doběhnu.

Ať si říká, kdo chce, co chce, ale ty nádherné kopce mi každý den vyrážejí dech a každý den jsem naprosto unešená. Když jsem došla Blue Sky a Tinu, tak jsem se nestačila divit. Blue Sky na mě z dálky volá: „Lucy, pojď se podívat, co budeme mít dneska k večeři,“ a držel pod krkem slepici. Já už se tady ničemu nedivím. Šli jsme k silnici a poprvé nás čekalo stopování. Našim cílem bylo město Julian. Samozřejmě, že stopovat šly ženy. Po deseti minutách nám zastavila paní s minivanem. Ptala se, kam potřebujeme, a když zjistila, že potřebujeme úplně jinam, než jede ona, stejně se rozhodla, že nás tam odveze. Zlatá ženská. Během cesty do Julian (cca 20 km) začalo pršet. Poprvé nám prší!

Mom’s Pie (Zleva): Crumbs, Blue Sky, Falco, Bryson,
Crunch, Tipsy, Stitches, Pothole, Veggie, Tina, já

Po příjezdu do města jsme hned zamířili do Mom’s Pie pro domácí jablkový koláč se zmrzlinou a čajem! To všechno pro hikery PCT zadarmo. Jak úžasné je, že tohle někdo dělá? Stejně jim pak každý nechá dýško, ale i tak, je to prostě boží, že na nás tady někdo myslí. Navíc teda ten koláč byl koláč všech koláčů!

Zvedli jsme se a šli nakoupit jídlo na další dny. Když jsme vycházeli z obchodu, tak jsme uviděli Iana! Někam se nám před dvěma dny ztratil a už se neukázal. Stál tam, koukal na nás a pak řekl, že to vzdává. Prostě jede domů, protože to nedává. Já stála jako opařená. Už je to čtvrtý člověk, který jede domů. Proč? Statistiky říkají, že 30 % hikerů skončí v prvním týdnu. Já to chápu, já mám taky během každého dne totální krizi a říkám si, že to prostě nemůžu zvládnout, ale pak přijde něco, co mě zase přivede zpátky a zase si věřím. Každý den mám alespoň jednou chuť to zabalit a jet domů, ale nevím, co by se muselo stát, abych to doopravdy udělala. Ian měl ještě hodinu čas, než byl domluvený s nějakými lidmi, že ho odvezou na letiště do San Diega, tak jsme šli všichni společně do restaurace a dali si pozdní oběd. Snažili jsme se ho přesvědčit, ale po hodině Ian odjel. Byli jsme docela přešlí, protože zrovna od Iana jsme to nečekali. Zaplatili jsme, a že teda půjdeme zpátky na trail.

Vyšli jsme před restauraci a stále pršelo. Byli jsme otrávení a já se v žádném případě nechtěla vrátit zpět na trail do toho počasí. Hřmělo. Řekla jsem, že zůstanu přes noc tady ve městě s Tinou, a všichni se ke mně připojili. Jeli jsme do malého hotýlku Apple Pie. Čekal tam na nás takový pokojíček, ze kterého přecházel zrak. Já se málem rozbrečela při pohledu na postel. Tina si šla dát sprchu jako první a já jsem si sundala boty. To byl pohled pro bohy! Ten kontrast úplně černých nohou s bílým povlečením stál vážně za to. Když jsem šla do sprchy, děkovala jsem bohu za ty dary. Majitel byl ochotný nám vyprat oblečení. Smradlavé oblečení po šesti dnech. Nechutné. Skvělé ale je, že až vylezu ze sprchy, tak se nemusím utírat do smradlavého trička, ale do čistého voňavého ručníku! Ani si nemusím oblíkat smradlavé hadry. Horká voda a sprchový gel jsou ode dneška mí největší kámoši. Jdeme se zachumlat do peřin. Já mám pocit, že jsem na trailu tak měsíc, ale ono to zatím bylo jen šest dní!

Den 7:

Jak jsem se cítila jako civilizovaná žena

Ráno jsem sama od sebe vstala v sedm hodin. To se mi nikdy nestává. Ležela jsem v bílé, měkounké, voňavé posteli a čuměla do stropu. Dneska je můj sedmý den. 30 % lidí skončí v prvním týdnu. Tina je zraněná a další tři lidi zůstávají dneska ve městě, protože jsou vyčerpaní. Za jak dlouho poletím domů já? To mě ale napadají blbosti v té sněhově bílé posteli! Tina se probrala a její noha nevypadala moc dobře. Určitě ještě jeden den zůstane. Já si šla dát ještě jednu poslední sprchu, zapakovala jsem si věci a čekala na Blue Sky a Falca, až mě vyzvednou. Domluvili jsme se včera, že půjdeme na snídani a pak vyrazíme na trail. Venku je hnusně, prší a je tam zima. Poprvé oblíkám péřovou i nepromokavou bundu najednou. Včera jsem v restauraci nedojedla smaženou cuketu a hranolky. Leží to tady na stole a asi to poletí do koše. Vtom zaklepali kluci a viděli, že nesu jídlo do koše. Zpráskali jsme to do posledního hranolku! Vrhli jsme se na to jako vlci. Jedna hranolka mi spadla na zem. Vzala jsem ji a hodila do koše. Falco to jen okomentoval: „Za dva týdny budeš mít takový hlad, že sníš i den starý hranolek ze země.“

Popřáli jsme Tině hodně štěstí a vyrazili stopovat do centra Julianu na snídani. Kluci se výjimečně přidali a stopovali se mnou. Asi po pěti minutách u nás zastavila paní, která jela sice opačným směrem, ale přesto se nabídla, že nás hodí. Lidi jsou tu zlatí. Dokonce nás vyhodila přímo před svou nejoblíbenější restaurací na snídani. Dala jsem si jablkový koláč se zmrzlinou a Double Spice Chai Tea. Můj nejoblíbenější čaj. Takže, dovolte, abych se představila. Jmenuji se Lůca, jdu Pacifickou hřebenovku, nesmrdím, nejsem špinavá, mám čisté nehty, nemám pod paží malého orangutana, moje oblečení nezapáchá jako žumpa a mám umyté vlasy. Dopřávám si luxusní snídani a jsem naprosto civilizovaná žena! Na dalších 40 minut. Seznámili jsme se tady s dalšími hikery. Jeden se jmenuje Lynx. Přisedl si k nám a povídali jsme si, jako bychom se znali celá léta. Venku jsem potkala Christiana. Je to vysoký, snědší chlapec, který je z New Yorku a má zraněnou nohu, protože ušel hodně mil. Má nové boty, takže si patrně namohl nějaký sval.

Po snídani vyrážíme k cestě stopovat. Prší, je zima a já jsem zoufalá. Mám docela dost spálené ruce od sluníčka. Myslím hřbety obou rukou. A když mi ty ruce mrznou, cítím to, jako by mi píchali špendlíky do masa. Stopujeme asi 20 minut. Opodál stojí dalších pět hikerů. Nikdo nechce brát mokré stopaře. Chybělo hodně málo, abych se rozbrečela. Taková bolest, jako by mě řezali zaživa! Blue Sky rozhodl za nás. Tohle nemá cenu. Jdeme do Mom’s Pie a chvíli počkáme.

Dali jsme si čaj, přišli další hikeři a do půl dvanácté jsme dělali vtípky. Do restaurace přišla starší paní v obrovském klobouku. Objednala si koláč a sedla si k vedlejšímu stolu. Po chvíli si s námi začala povídat. Když jsme si jí postěžovali, že nám nikdo v tom počasí na cestě z města nezastavil, nabídla nám, že nás odveze. Jak je možné, že jsou ti lidi tak hodní?

A už si to frčíme směr trail. V Julianu pršelo, ale když jsme sjeli o pár výškových metrů dolů, najednou před námi bylo azuro. Když jsme vystoupili u trailu, hned jsme narazili na Trail Magic. Box s pitím a sušenkami. Potkali jsme tady Crunche, kterého jsem potkala v Mount Laguna. Je ze Švýcarska, je děsně roztomilý a neví, kde leží Česká republika.

Máme v plánu jenom 10 mil = 16 km, ale zato celou dobu do kopce. Nevím, jestli je to jenom můj pocit, ale myslím, že celý trail je pořád jenom do kopce. Dnešní den byl dlouhý. Příroda byla nádherná, jako vždy, ale jsme všichni nějací zdrcení a dneska moc nemluvíme. Teda já moc nemluvím a to se taky nestává často. Mám za sebou 7 dní, jsem na 87 míli = 142 km a stále mě to baví. Postel je sice fajn, ale ten pocit, když zvládnu ujít nějaké míle, postavím si stan a společně si všichni vaříme večeři a já do toho všem hraju na ukulele, je ten nejlepší na celém světě.

Den 8:

Jak jsem dostala trailové jméno

Není nad to, když v noci prší a ráno máte mokrý stan. Hlavně tedy nejlepší je, když máte mokré věci i ve stanu. Vzbudila jsem se v 7:30. Opět už tu nikdo nebyl, a to nás tady kempovalo asi patnáct. Jsem prostě vždycky ta poslední. Vytahala jsem všechny mokré věci ze stanu a dala je sušit na sluníčko. Už pěkně pařilo, tak by to za chvíli, než si udělám snídani, mohlo být suché. Najednou se kolem mě slítlo asi deset včel a letěly se podívat na můj batoh. Bezva. Mám z včel hrozný strach. Ony určitě hned odletí. Nasadila jsem si pro jistotu síťku na hlavu, aby mi nepopíchaly obličej. Udělala jsem si selfíčko se síťkou na hlavě a mám z toho děsnou srandu. To jsem neměla. Ty mrchy si totiž zavolaly kámoše a celou rodinu! Ale ne jenom tak ledajakou rodinu. Dokonce i rodinu ze sedmého kolene! Kolem mého batohu a všech věcí bylo přes sto včel! Napadly mě včely! Já jsem ještě něco takového nikdy neviděla! Panikařila jsem. Co mám teď jako dělat? Ten batoh a všechny ty věci byly posypané včelami! Co byste dělali!? Zachovala jsem klid a zvolila jsem mou oblíbenou taktiku, která vždy funguje. Začala jsem brečet. Vůbec jsem nevěděla, co dělat, a pak mě napadlo skvělé řešení. Kašlu na včely, nechám tu všechny věci a pojedu domů. Kde je nejbližší letiště? Najednou jsem uslyšela hlasy. Kolem toho místa, kde jsem spala, vedl trail, asi tak sedm metrů od mého včelího úlu. Okolo šel Christian z New Yorku. Utřela jsem si slzy a předstírala jsem, že je všechno v naprostém pořádku. Nechtěla jsem vypadat jako fňukna, co se bojí včel. Usmívala jsem se a stála jsem tam, jako by se nechumelilo. Christian odešel. Začala jsem zase brečet. Bože Lůco, co to tady předvádíš! Je tady stále více a více včel. Doletěly i sestřenice z Polska. Za minutu šel okolo Lynx a Mac. Lynx se na mě podíval a popřál mi dobré ráno. Neodpověděla jsem. Byla jsem v transu. Podívala jsem se na batoh a ty mrchy se rozmnožily. Přiletěly i tety z dvacátého kolene. Podívala jsem se na Lynxe neskrývajíc slzy, a pronesla jsem: „Já tady asi dneska umřu!“ Lynx nechápal, zasmál se a řekl: „What’s up?“ (Mami, to není ta aplikace, ale znamená to: Co se děje?) Ukázala jsem na hromadu včel. Lynx zaostřil na dálku, zakryl si pusu a řekl: „Holy Fu*king Shit!“ (Mami, to znamená něco jako: Ou, páni!). Oba si sundali batoh a šli ke mně. Prý musíme postupně všechny ty věci odnosit pryč. Pomocí turistických holí nabírali všechny věci a nosili je daleko odtud. Z dálky to viděl Christian a vrátil se nám pomoct. Odnosili jsme půlku věcí, Lynx sáhl po mojí krosně a vytáhl ji z včelího centra a donesl mi ji. Narvala jsem všechno do batohu, ale ty včely se začaly slítávat znovu okolo mojí krosny, byla totiž pořád dost mokrá. Christian popadl moji krosnu a začal s ní utíkat daleko od těch mrch. Dala bych cokoliv za to, abych to měla natočené na videu, protože to byla úplně komická situace jako z nějakého filmu. Vysoký hubený chlapec běží s batohem na zádech rychlostí větru a za ním se řítí obrovský roj včel. Nenávidím včely! Nejhorší ráno za celou tuhle debilitu, kterou jsem si vymyslela. Když jsem tam stála sama a brečela, tak jsem chtěla na 1 000 % jet domů a myslela si, že to byla poslední kapka. Mac, Lynx a Christian by si zasloužili metál. Díky chlapcům jsem se nad tím dokázala i pousmát.

Po půl hodině, když jsme se z toho všichni vzpamatovali, začali si ze mě kluci dělat legraci. Christian pronesl, že jsem vypadala jako profesionální včelař, co to má pod kontrolou. Každopádně jsem klukům vděčná za život. Všichni se stále ale náramně baví a utahují si ze mě. Mé trailové jméno by mělo být beekeeper = včelař, navrhuje někdo. Já si tím ale stále nejsem jistá, že chci, aby mě tento zážitek provázel celým trailem. Čekám pořád, že dostanu nějaké jméno, které bude hotový boom! Jméno, které ke mně bude více sedět a které si bude každý pamatovat.

Blue Sky

Tento zážitek nás hodně sblížil a strávili jsme spolu zbytek dne. Dozvěděla jsem se hodně z mužského světa na trailu. Některé věci jsem asi nepotřebovala slyšet, ale možná by vás zajímalo, že kluci jsou líní chodit v noci na záchod v té zimě, proto čůrají do plastové lahve ve stanu. Lynx poté také podotknul, že je to dobré i v případě, když je obrovská zima, tu láhev si pak strčí do spacáku a je mu teplo. Myslela jsem, že už nic odpornějšího neuslyším, ale dozvěděla jsem se i příběhy každého z nich o tom, jak si podělali kalhoty. Už mě nic nepřekvapí. Prý dokud si na trailu nenadělám do kalhot, nejsem pravý thru-hiker! Asi se bez tohoto titulu obejdu.

Dneska jsme se docela flákali. Všude jsme zastavovali a smáli se jako blbci naprosto stupidním příběhům. U zdroje vody jsme se potkali s Monkem a Nutter Butter. Seděla jsem a cpala se kaší, když ke mně přišel Monk. Viděl mě s mojí ovesnou kaší a okomentoval to slovy, že vypadám jako Goldilocks. Všichni se začali smát a každý přikyvoval, že to jsem přesně já! A tak vzniklo moje trail jméno = Goldilocks. Každý anglicky mluvící člověk zná pohádku Goldilocks and Three Bears. My ji známe jako Zlatovláska a tři medvědi. Je to o třech medvědech a Zlatovlásce, která jim sní ovesnou kaši. Já mám blonďaté dreadlocks (Mami, to jsou ty ocásky, co mám na hlavě – dredy.), takže Goldilocks! Vůbec jsem si to neuvědomovala, ale každý den si dělám ovesnou kaši a nikdy s ní nejsem spokojená a vždycky přidávám extra vodu asi třikrát, než je ta kaše tak akorát. To je hláška z pohádky, kdy Goldilocks zkouší kaši první od táty medvěda a ta je moc horká, poté od mámy medvědice a ta je moc studená a nakonec od malého medvídka a ta je tak akorát. Doporučuji se na pohádku podívat. Skvělé trail jméno, já se bála, že budu Pink Lady (růžová lady), Princess (Princezna), Idiot, Drama Queen (královna dramatu) nebo Beekeeper (včelař). Odteď už budu jenom a jenom Goldilocks.

Pak dorazili Fish & Chips. Australský pár. Ona je Fish a on je Chips! Báječná trail jména! Fish je na první pohled úžasná ženská a mám pocit, že má kolem sebe obří svatozář. Christian má ztuhlé svaly a pořád ho bolí noha, tak šel cvičit a já si konečně mohla dojíst kaši. Blue Sky šel poslouchat hudbu a já málem padla, když jsem viděla jeho MP3? Radio? Nebo co to vlastně je? Vítejte ve 21. století a pojďme se podívat na nějaký černobílý film. Dělám si z něj a jeho kazeťáku legraci. Nezlobí se na mě. Po 16 mílích = 26 km jsme dorazili na místo, kde byla voda a kde jsme chtěli rozložit stany. U cesty byl Trail Magic. Dva lidé pro nás grilovali. Byl tam bramborový salát, sladkosti a vychlazené pití.

Seděli jsme u stanů. Kluci milují, když hraju na ukulele a zpívám česky. Takže občas vytáhnu ukulele a zpívám jim před spaním. Dneska je v kempu druhá slečna s ukulele. Když začne hrát opodál, jen komentuju, že zpívá skvěle, že vedle ní si rozhodně sednout nemůžu. Já jsem naprostý amatér a hlavně teda neumím zpívat. Kluci jednohlasně nesouhlasí a Falco to rázně okomentuje slovy, že ta holka zpívá jako vrána, a začal vydávat zvuky jako vrána. „Krá, krá.“ Dostali jsme totální záchvat smíchu, ležíme na zemi a nemůžeme se přestat smát. Všichni tady vědí, že mám ukulele, tak nechci být trapná a jdu se se slečnou seznámit. Zahrály jsme si spolu asi tři písničky. Jmenuje se Babs – Badass Bitch a je moc fajn. Už je skoro devět, tak jdeme všichni do stanů. Já právě ležím ve stanu a mám tu hřbitov. Vyvraždila jsem rodinu komárů a zabila pět much z šesti. Tu šestou nechávám žít, aby si uvědomila, že do cizích stanů se neleze! Třeba se polepší. Kolem mě kváká asi 25 žab a chrápe pět lidí. To zase bude noc.

Den 9:

Jak mě sežral keř

Jako obvykle. Poslední v kempu. Vzbudila jsem se v devět. Bylo mi zle, byla jsem zpocená a všechno mě děsně kousalo. Vylezla jsem ze stanu a málem sebou sekla, jak se mi zatočila hlava. Vypila jsem asi litr vody naráz. Nechápala jsem, co se děje. Že by na mě lezla nějaká rýmička? Pořád jsem se musela škrábat a pak jsem uviděla příšernost. Puchýře přes půlku břicha. A že půlka mého břicha je hodně velká! Musela jsem se někde dotknout jedovatce. Poison Oak je keř, který vás sežere zaživa! Odporná kytka, co se tváří jako obyčejný list a pak vám zhyzdí tělo. Když jsem to viděla, málem mě kleplo. Odporné puchýře a děsně to svědilo. Měla jsem je i na rukou. Hned jsem si to šla fotit. Jenom ty ruce teda, protože to břicho bylo vážně nechutné. Kdyby to nedej bože viděla moje máma, hned by pro mě poslala vrtulník. Hrůza.  

Nevěděla jsem co dělat, nikdo už tam nebyl, tak jsem se rozhodla vyjít a řešit to až ve Warner Springs, kam jsem měla dneska namířeno. Bylo to jenom 7 mil = 11 km, takže flákárna. Omyl, omyl. Nejhorších 11 km. Dneska nikde nebyl stín a bylo asi 100 °C. Bolela mě hlava a vypila jsem asi pět litrů vody. Po hodině v tom úmorném vedru jsem došla k Eagle Rock. Je to obrovský kámen, který vypadá jako orel. Potkala jsem se s Paulem. Byla jsem tak ráda, že někoho vidím. Ukázala jsem mu tu hrůzu a Paul řekl, ať si to hlavně neškrábu a dojdu rychle do města.

Když jsem došla po příšerné cestě do Warner Springs, prošla jsem si peklem. Všichni očumovali moje břicho. Proč já kretén nedělala více sklapovaček. Byli tady už všichni. Mac, Christian, Lynx, Fish & Chips, Nutter Butter a Monk, Blue Sky, Falco, Tina a spousta dalších lidí, které neznám jménem, a všichni čuměli na moje břicho! Fish mi přinesla krém, který je na to určen, a natřela mi s tím celé břicho a ruce. Je to hnědá hmota, která vypadá jako make-up nebo jako bahno, a mám tím pokryté celé břicho. Asi umřu. Chce se mi brečet. Držím si tričko nahoře, protože lehký vánek na tu svědivou kůži dělá moc dobře, a najednou šok. Pete! Můj australský svalovec jde přímo ke mně. Do psího zadku! Zatahuju břicho, co to jde. Předstírám, že je všechno úplně v cajku, usmívám se a zatlačuju slzy. Nechápu, co tady dělá. Už mě nikdy neměl dohnat! Nemůžu dýchat a musím mluvit. Povolím trochu břicho a natočím se na bok, to snad zeštíhluje. Pete se ptá, jestli se tu konají zápasy v bahně, že jsem celá od bahna. Směju se jako kráva i když mi to vůbec nepřijde vtipné. Ptám se ho, jak se sem tak rychle dostal. A přesně tady skončil náš vztah, který ještě nezačal. On podvádí! Normálně posledních 25 mil přeskočil a přijel stopem. S takovými, co podvádějí, se já nekámoším! Naposledy si ho sjedu shora dolů… zdola nahoru… zastavím se uprostřed… lehce se zasním… a… možná to podvádění nebudu brát tak vážně.

Hned vedle místa, kde kempujeme, je přívěs, ve kterém je obchod úplně se vším, co člověk může na PCT potřebovat. Nutím Blue Sky, aby si koupil růžové brýle. Já jsem si koupila nové kraťasy. Chci si totiž trochu spálit nohy, abych měla o čem psát. Po nákupech jsme jeli na poštu vyzvednout balíčky. Přišla mi moje zásilka z Amazonu. Nebudu se k tomu zatím vůbec vyjadřovat, protože jsem se stále nesmířila s tím, co mi přišlo. Možná to do zítřka rozdýchám a napíšu vám o tom.

Šla jsem do sprchy, ale ne do jen tak ledajaké sprchy! Bucket shower. Kbelíková sprcha. Prostě si nalijete vodu do kýble, zavřete se do komůrky a poléváte se tou vodou. Fakt pecka. Nakonec si v tom kýblu ještě přeperete hadry. Vítejte v mém světě. Socka u potoka.

Dneska jsem skoro nic nejedla, protože mi nebylo moc hej, ale když jsem si k večeři dala burger, udělalo se mi mnohem líp. Seděli jsme všichni venku, povídali si, já jsem hrála na ukulele a u toho jsme pozorovali západ slunce. Skvělý konec dne. Teď ležím ve stanu a přemlouvám se, abych se neškrábala. Musím si dávat větší pozor na tyhle jedovaté kytky. Pete mi právě lajknul fotku na Instagramu! Bože! To zase budou sny! Co znamená takový lajk!? Nevím, jestli chci na svatbě světle růžové ubrousky nebo radši tmavší fuchsiové.

Den 10:

Jak jsem přišla o styl

Včera jsem vám nenapsala, co jsem obdržela v balíčku z Amazonu, protože jsem se nemohla smířit s jednou věcí, která přišla. Jsem z toho úplně na prášky. Možná, že je to konec světa, ale nebudeme předbíhat. Přišly mi naprosto krásné ponožky. Růžové. Prstové. Dále mi konečně přišel ten filtr, který používal Ian. Dále mi přišla růžová lopatka na… kdybych chtěla jen tak z rozmaru stavět třeba hrady a zámky. Přišly taky ještě moje nové kolíky do stanu, protože ty staré jsem rozbila. Ptáte se, jak se dají rozbít kolíky ke stanu? Tak se neptejte.

No, a teď to drama. Konec světa. Jako poslední mi přišly… Já to prostě nedokážu ani napsat! Je to tak ohyzdné a tak ošklivé slovo a je to taková katastrofa, že to prostě nedám. Sorry jako.

Uklidila jsem si trochu kolem stanu, měla jsem tam docela binec. Včera jsem si nakoupila jídlo na pět dní, takže se mi všechno všude válelo. Šla jsem si pro vodu a uviděla na lavičce sedět Morgan. Švýcarka, která měla v plánu se svým přítelem jít každý den 42 km. Začínaly jsme spolu ve stejný den a já chodila denně tak 15–20 km. Už čtyři dny sedí tady v kempu, protože má hodně velký problém s nohou. Nemůže vůbec chodit. Jako kdyby to všichni neříkali, že se to na začátku nemá přehánět. Dojdu k ní, sednu si, zeptám se jak je, ona mi ale vůbec neodpoví a začne brečet. Takové situace nesnáším, nevím, co na to lidem mám říct. Moje upřímnost nezná meze, ale když ji vidím, tak si nechám všechny připomínky o tom, jak jsem jí to první den říkala. Vypadá to, že poletí domů. Dneska jede autem do dalšího města (60 km), kde je její přítel, a ona se tudíž musí rozhodnout. Pak k nám dokulhá Tina, které noha zase natekla a nevypadá to taky nic moc. Proč by přece nemohla ujít 40 km denně během prvních tří dnů? Jako další přišel Jesus. Jeho koleno je nehybné. A postupně dojdou ostatní a najednou se to zvrhne v diskuzi o tom, co koho více bolí. Koukám kolem sebe a výjimečně moc nemluvím. Pak se na mě všichni podívají a ptají se, co já. Mám dva puchýře a svědí mě břicho. Najednou jsem si uvědomila, jak jsem vděčná Blue Skyovi za to, že mě na začátku tak brzdil. Taky jsem chtěla chodit více mil, ale Blue Sky vždycky říkal, nic ti neuteče! Dej tělu čas, aby si zvyklo!

Přišel vysmátý Christian. Mám ho moc ráda, protože je přesně jako já, vždycky se směje a vtipkuje. Chodíme stejně rychle, takže poslední dny jsme hodně hikovali spolu. Sedíme všichni u lavičky a nikomu se nechce odejít. Nikdo totiž neodchází, všichni si tady užívají zero den. Koukla jsem na Christiana, jestli půjdeme spolu, ale nevypadá na to. Má taky pochroumanou nohu, takže prý půjde až odpoledne. Jdu si dobalit věci a vyrazím tedy sama. Blue Sky a Falco vyrazili jako každý den už ráno v sedm. Krosna sbalená, stojím před budovou, když přijede šerif, že je na dnešek hlášeno extrémní počasí a že si máme vzít dostatek vody, protože má být přes 100 °F. Všichni zoufalci nemocní jedou na snídani. Nechám krosnu ležet a jedu s ostatními na snídani do nejbližší a jediné restaurace ve Warner Springs.

Kolem desáté už jsem naprosto ready odejít, když přijde zpráva, že kousek od nás na trailu zkolabovala slečna a odvezli ji do nemocnice. Fakt je dneska vedro. Už mám batoh na zádech, když mi Christian říká, abych teď nechodila, protože půjdu do toho největšího vedra. Když vidím, jak se někteří lidi zničili během prvních pár dnů, prásknu s krosnou o zem a jdu si dát nohy do masážního přístroje. Celý den jsme se tak nějak poflakovali a domluvili jsme se s Christianem, že ve čtyři odpoledne vyrazíme. Děsně jsme se smáli a bavili se nad mým příběhem z Instagramu. Včera večer jsem dostala zprávu:

On: „Ahoj, můžu si koupit tvoje špinavé, použité ponožky za 100 eur?“

Já: „No samozřejmě, mám ti poslat číslo účtu?“

On: „Můžeš mi poslat fotku těch ponožek? A jak dlouho jsi je nosila?“

Já: „Fotku nemám a nosila jsem je sedm dní.“

On: „Vážně jsi je nosila celých sedm dní v kuse?“

Já: „Ano, smrdí jako PIECE OF SHIT!“ (Mami, to znamená, že smrdí vážně hodně!)

On: „A mohla bys je nosit ještě trochu déle?“

Na ty internety už dneska pustí fakt každého. Mí milí čtenáři, pokud máte zájem o moje použité ponožky, klidně mi napište, já jsem otevřená všemu. Blíží se čtvrtá hodina a já vím, že se budu muset rozloučit. Rozloučit s mými nerozlučnými… neodolatelnými… dokonalými… růžovými… botami!

Ano, dámy a pánové! Je to tady! Ta katastrofa, která přišla v tom balíčku, ten konec světa, jsou moje nové boty! Nejenom, že jsou naprosto odporné a design výrobcům nic neříká, ale navíc ta katastrofa spočívá v tom… že… no… že… no prostě nejsou růžové! Jak může holka jako já jít bez růžových bot? Kam asi tak dojdu?! Nikam! Jsou úplně nechutně fialové. Jak říkám, katastrofa. Uf, konečně jsem to zvládla napsat. Je mi líp.

Ve čtyři s Christianem vycházíme. Je neskutečné vedro a nedá se vůbec dýchat. Po pár mílích musím Christiana zastavit a ujistit se, že je v pořádku. Chodí totiž jako postižený a tahá za sebou nohu. Hodně ho ta noha bolí. Poslala jsem ho zpátky do kempu. Já nemůžu přijít o dalšího parťáka. Skoro se mi chce brečet. On nakonec souhlasí a uzná, že mám pravdu. Možná teď ztratí dva nebo tři dny odpočinkem, ale nebude muset jet domů jako Morgan. Když jsme se loučili a on odcházel, tak řekl, že jestli tenhle trail dojde do konce, bude to hlavně moje zásluha, protože jsem na rozdíl od něj rozumná. Teď jsem se rozbrečela. To je dneska den.

Když Christian odešel, došlo mi, že jsem poprvé za celou dobu úplně sama na trailu. Po cestě jsem nikoho nepotkala, takže budu kempovat úplně samotinká! Kolem sedmé už se začalo stmívat a já nemohla najít místo, kde si postavím stan. V osm stavím stan, nacpu všechno dovnitř, jsem podělaná strachy a je tma. 8 mil = 13km je dobrý výkon. Vařím vodu na bramborovou kaši s hráškem. Venku chodí nějaká zvířata. Potřebuju čůrat. Za žádnou cenu nevylezu ze stanu! Radši se počůrám, než zakopnout o nějakou mrchu, která mě vyděsí k smrti. Ležím a kolem mě se něco hýbe. Bojím, bojím. Jdu počítat ovečky. Nebo možná spíš hady.

Den 11:

Jak mi došla voda

Jak jsem včera usnula? To je mi záhadou. Ležela jsem ve stanu a počítala ovečky. Jedna ovečka, druhá ovečka, třetí ovečka. Jeden chrobák, druhý chrobák, třetí chrobák. Jeden had, druhý had, třetí had. První ovečku, která snědla chrobáka, sežral had. Druhou ovečku, která snědla druhého chrobáka, sežral druhý had. Třetí ovečku, která snědla třetího chrobáka, sežral třetí had. Hadi už nemají hlad. Jeden medvěd, druhý medvěd, třetí medvěd. Jedna Lůca, pořád Lůca a také po třetí Lůca. Tři medvědi snědli hady se třemi ovečkami a třemi chrobáky a nakonec i Lůcu! Já prostě nespala! Nějaké stvůry mi chodily kolem stanu a děsně mě to znervózňovalo. Vstala jsem v sedm a vyrazila. Bylo už docela vedro, ale byla jsem ráda, že už nemusím být ve stanu. Šla jsem, šla a šla, až jsem došla ke značce 200 km. Už jenom 4 100 km. To je úleva. Kanada skoro za rohem.

Bylo to ale moc hezké ráno, protože jsem šla asi hodinu ve stínu. Pak začalo pařit slunko, a to by jednoho střelilo, jak je to slunce protivné. Pár mil před další stanicí s vodou mi došla voda. Nadávala jsem sprostě. Spíš už jsem pak utíkala, protože jsem měla hroznou žízeň a měla jsem úplně suché rty. Doběhla jsem do ráje jménem Mike’s Place. Mike tady během sezóny PCT dělá Trail Magic. Už tady byla spousta lidí. Asi tak 15 kluků. Hned když jsem přišla, všichni se ptali, jestli náhodou nejsem Goldilocks. Já tak totiž vážně vypadám. Jsem tady teď známá jako ta holka, která včera poslala Christiana zpátky do kempu. Všichni to tady ví. Snědla jsem tři banány, tři mrkve a pak Mike připravil kuřecí Tacos. Jako dezert jsme měli meloun. Ráj na zemi.

Kolem druhé jsem zase vyšla do toho horka, ale asi po hodince jsem se zastavila u božího výhledu, vytáhla ukulele a zpívala si. Za půl hoďky u mě zastavil Shameless a zeptal se, jestli by si mohl přisednout, protože jsem si ukradla ten nejhezčí výhled. Samozřejmě, já si vždycky vybírám ten nejkrásnější výhled. Pak si půjčil ukulele. Po pěti minutách jeho hraní jsem chtěla ukulele roztřískat o skály. Jak může někdo tak dobře hrát?

Chybí mi moje trailová rodinka. Hlavně teda Blue Sky, Falco, Fish & Chips, Monk a Nutter Butter. Snad je zítra konečně doženu. Po pár kilometrech jsem narazila na Gegita. Pán v nejlepších letech seděl na zemi a hned, jak mě uviděl, začal křičet: „Hey! Goldilocks!“ Vůbec jsem nevěděla, kdo to je. Nechápu, proč si mě tady každý pamatuje. Tak jsem se ptala, kde jsme se viděli a on mi řekl, že nikde, protože jde opačným směrem než já, do Mexika. Tak jak mě teda zná? Po cestě o mně prý hodně slyšel: „Až uvidím usměvavou milou holku se spoustou energie a dredy, která si se mnou hned začne povídat, je to Goldilocks!” Dneska chvílí odpočíval s mojí partou a slyšel o mně jenom ty nejúžasnější věci. Jsem dojatá. Všichni mi vzkazují, že jim chybím, a hlavně prý můj sarkastický humor. Nevím, o čem to mluví.

Došla jsem na místo, kde byla spousta písku, a věděla jsem, že to je moje místo! Konečně nemusím stavět stan v hlíně. Udělala jsem si bramborovou kaši (nenávidím bramborovou kaši), trochu jsem se protáhla a jdu spát. Je devět a musím vstávat v pět ráno, jestli chci dohnat všechny své nejoblíbenější lidi. Ušla jsem dnes 21 mil = 34 km a neskutečně mě bolí nohy.