PIERRE ET LUCE

Translation © Alexandra Pflimpflová, 2017

ISBN 978-80-207-2151-8

Pacis amor deus

Propertius

Příběh se odehrává od středečního

večera 30. ledna do Velkého pátku 29. března 1918

Petr zapadl do hlubin metra. Neurvalý a horečnatý dav. Stál u dveří zaklíněný v mase lidských těl a sdílel s nimi těžký vzduch, který jim vycházel z úst, sledoval, ale nevnímal černé dunící klenby, po nichž klouzaly zářící zřítelnice vlaku. V duši měl stejné temno, stejné ostré a trhavé záblesky. Dusil se pod zvednutým límcem kabátu, paže měl přilepené k tělu a rty semknuté, čelo zvlhlé potem a chvílemi, když se dveře vozu otevřely, zchlazené závanem zvenčí. Snažil se nevidět, snažil se nedýchat, snažil se nemyslet, snažil se nežít. Srdce toho osmnáctiletého mladíka, ještě skoro dítěte, bylo plné temné beznaděje. Nad ním, nad tmou tunelů, té krysí díry, kterou uhánělo kovové monstrum napěchované lidskými troskami, byla Paříž, sníh, mrazivá lednová noc, zlý sen života a smrti – válka.

Válka. Zabydlela se tu už před čtyřmi roky. Těžce doléhala na jeho dospívání. Zaskočila ho právě v té duševní krizi, kdy mladík rozrušený probuzením smyslů znepokojeně objevuje kolem sebe surové zaslepené ničivé síly života, kterým je vydaný napospas, i když se o život neprosil. A pokud má jemnou povahu, citlivé srdce a křehké tělo jako Petr, cítí hnus a děs (a netroufá se s tím nikomu svěřit) z krutostí, ohavností, absurdit pudu množení a požírání – z té svině, jejíž hostinou je vlastní vrh. – V každém chlapci mezi šestnácti a osmnácti roky je trochu z duše Hamleta. Nechtějte po něm, aby chápal válku! (To se hodí pro vás, otrlejší!) Už tak má dost co dělat, aby pochopil život a odpustil mu. Obvykle se uchyluje ke snění a umění, dokud si nezvykne na své ztělesnění a dokud kukla nedokončí svou úzkostnou proměnu z larvy v motýla. Vždyť v tom zmateném období dozrávání potřebuje klid a soustředění! Jenomže si pro něho přijdou až do jeho ústraní, vytrhnou ho, ještě křehkého v nové kůži, z přítmí a hodí na syrový vzduch mezi drsný lidský druh, s jehož šílenstvím a záštěmi se musí okamžitě srovnat, přestože je nechápe, a také, přestože to nechápe, za ně pykat.

Petr šel k odvodu na vojnu s ostatními ze svého ročníku, s osmnáctiletými kluky. Za půl roku bude vlast potřebovat jeho tělo. Válka si ho žádá. Šest měsíců odkladu. Jen šest měsíců! Kdyby tak alespoň do té doby nemusel myslet, kdyby mohl zůstat v tomhle podzemí! Už nikdy nespatřit kruté světlo světa…!

Ponořil se s ujíždějícím vlakem do tmy a zavřel oči…

Když je zase otevřel, stála pár kroků od něj za hradbou dvou cizích těl nějaká mladá dívka, která právě nastoupila. Nejprve viděl jenom její jemný profil ve stínu kloboučku, blonďatý pramen vlasů na pohublém obličeji, skvrnku světla na půvabné tváři, jemnou linii nosu a našpulených rtů, i pootevřená ústa ještě rozechvělá spěchem. Brankou jeho očí mu vstoupila do srdce, vstoupila celičká; a branka se zavřela. Venkovní zvuky umlkly. Ticho. Mír. Byla tu.

Nedívala se na něj. Dokonce ani ještě netušila, že existuje. Ale byla v něm! Držel její němý obraz schoulený v náruči a neodvažoval se ani dýchat ze strachu, aby mu neublížil…

Na další stanici obrovský nával. Lidé se s povykem cpali do beztak už plného vagonu. Petra postrkovala a unášela vlna těl. Nad tunelem, nahoře ve městě, tlumené výbuchy. Souprava se opět rozjela. V tom okamžiku se jakýsi vyděšený muž, který šel dolů do stanice a rukama si zakrýval tvář, skutálel ze schodů. Ještě stihli zahlédnout, jak mu mezi prsty teče krev… A znovu tunel a tma… Ve vagonu zděšený pokřik: „Bombardéry! Němci přilítli!“ V tom hromadném rozrušení se masa lidí slila v jednu hmotu a Petrova ruka se chytla jiné, která se ho dotýkala. A když zvedl zrak, uviděl, že je to Ona.

Nesnažila se ruku uvolnit. Na stisk jeho prstů odpověděly ty její trochu křečovitým zachvěním a pak se mu, měkké a horké, bez hnutí poddaly. A tak tam stáli v tom ochranitelském přítmí a jejich ruce se tulily k sobě jako dvě holátka v jednom hnízdě; teplem dlaní procházela krev z jejich srdcí a slévala se v jediný proud. Nepromluvili ani jediné slovo. Vůbec nic nenaznačili. Ústy se téměř dotýkal té kadeře na tváři a lalůčku ucha. Nedívala se na něho. Na přespříští stanici se mu vyprostila a Petr ji nezadržel, proklouzla tlačenicí a vystoupila, aniž ho viděla.

Když zmizela, napadlo ho, že půjde za ní… Příliš pozdě. Souprava se už rozjela. Na další zastávce vystoupil. Nahoře ho čekal čerstvý noční vzduch, neviditelné doteky osamocených sněhových vloček a vyděšené město, které si užívalo svůj strach; vysoko nad ním se vznášeli váleční dravci. Ale Petr nic nevnímal, jenom tu, která byla v něm. Domů se vracel s rukou neznámé ve své dlani.

Petr Aubier bydlel u rodičů poblíž parčíku de Cluny. Jeho otec byl soudce; bratr, o šest let starší, se nechal naverbovat hned zkraje války. Slušná měšťanská rodina, veskrze francouzská, řádní, oddaní občané s humánním cítěním, kteří se nikdy neopovážili samostatně uvažovat a dost pravděpodobně je ani nenapadlo, že se to vůbec dá. Soudce Aubier měl hluboký smysl pro čest a vysoké představy o poslání svého úřadu; jako vrcholnou urážku by rozhořčeně odmítl i jen stín podezření, že by jeho rozhodnutí mohly diktovat jiné zřetele než spravedlnost sama a hlas jeho svědomí. Avšak hlas svědomí nikdy nepromluvil (nebo spíš: ani nešpitl) proti vládě. To svědomí se už jako úřednické narodilo. Uvažovalo v závislosti na státu, sice proměnném, zato neomylném. Každá z nově ustavených mocí pro něj nabyla jakési posvátné samozřejmosti. Upřímně vzhlížel k duchům minula, ke slavným nezávislým a neoblomným představitelům spravedlnosti, a možná i vskrytu věřil, že je jejich následovníkem.

Byl to takový nenápadný novodobý Michel de l’Hospital, zastánce práva, na němž se podepsalo sto let republikánského poddanství. – Pokud jde o paní Aubierovou, byla stejně řádná křesťanka jako její manžel řádný republikán. Stejně upřímně a poctivě jako on se stal poslušným nástrojem moci potlačující každý svobodný projev, jenž nebyl oficiálním, připojovala s čistým srdcem své modlitby ke krvelačným přáním katolických kněží, protestantských pastorů, rabínů a popů, tisku a loajálních občanů, která se v té době ve všech evropských zemích vyslovovala pro válku. Oba, otec i matka, své děti milovali a jako praví Francouzi cítili skutečnou, nelíčenou lásku pouze k nim, obětovali by jim všechno a zároveň, aby se zachovali jako ostatní, by bez váhání obětovali i je. Komu? Neznámému bohu. Ve všech dobách byl nějaký Abrahám ochotný obětovat svého syna Izáka. Abrahámovo pověstné pomatení je pro ubohá lidská pokolení dodnes vzorem.

I v téhle rodině, jak tomu bývá často, byla vzájemná náklonnost silná, avšak důvěrnost žádná. Copak je možné, aby jeden druhému volně sděloval své myšlenky, když se každý z nich vyhýbá pohledu do vlastního nitra? Ať už člověk cítí cokoliv, uvědomuje si, že je třeba zachovávat jistá dogmata; a pokud to vadí, když jsou dogmata natolik nenápadná, že se drží v daných mezích (což v zásadě platí pro dogmata víry), což teprv, když si osobují právo plést se do života a celý ho řídit, tak jak to dělají naše světská a obecně závazná dogmata! A pak si zkuste zanedbat vlastenecké dogma! Nová víra vracela lidstvo ke Starému zákonu. Nestačila jí zbožná ústa a neškodné hygienické a jiné směšné praktiky, jako je zpověď, páteční půst či nedělní odpočinek, které popouzely naše „filozofy“ v dobách, kdy lid byl, za vlády králů, ještě svobodný. Nová víra se nespokojila s méně než vším, žádala všechno: celého člověka, jeho tělo, krev, život a mysl. Jeho krev především. Od dob mexických Aztéků se jí božstvo ještě nikdy tolik nenahltalo. Nebylo by spravedlivé tvrdit, že tím věřící netrpěli. Trpěli, ale věřili. Ach, lidé, ubozí bratři, pro něž i samo utrpení je důkazem božského…! Pan a paní Aubierovi trpěli jako jiní a jako jiní se oddaně skláněli. Ale těžko chtít od mladíka, aby se takto zřekl srdce, smyslů a zdravého rozumu. Petr by rád pochopil alespoň to, co ho tíží. Pálilo ho tolik otázek, které nesměl vyslovit nahlas! Tou první otázkou ze všech totiž byla tahle: „A co když tomu nevěřím?“ – Už to bylo rouhání. – Ne, nemohl nic říct. Pohlíželi by na něho s údivem a zděšením, byli by pohoršení, trápili by se kvůli němu, styděli by za něho. A poněvadž byl v tom poddajném věku, kdy se duše s ještě příliš choulostivou slupkou pokryje vráskami při sebemenším poryvu zvenčí, pod jehož neviditelnými prsty se rozechvěle utváří, sám se cítil už dopředu zarmoucený a zahanbený. Ach, jak skálopevně všichni věří! (Ale věří doopravdy všichni?) A jak to tedy dělají? Netroufal si zeptat se na to. Když někdo nevěří, sám mezi všemi, kteří věří, připadá si, jako by mu chyběla nějaká část těla, možná nadbytečná, ale taková, kterou všichni ostatní mají; člověk se pak stydí a skrývá před pohledy svou nahotu.

Jediný, kdo by dokázal pochopit chlapcovu tíseň, byl jeho starší bratr. Petr Filipa zbožňoval, tak jako obvykle mladší zbožňují (ale ze žárlivosti to tají) staršího sourozence, bratra nebo sestru, kamaráda, někdy dokonce i nějaký krátkodobý, brzy pomíjející idol – kohokoliv, kdo v jejich očích představuje uskutečnění snu o tom, čím by sami chtěli být a co by rádi milovali: vlastní nevinné tužby prolnuté s obavami z budoucnosti. Staršímu bratrovi neušla Petrova naivní úcta a lichotila mu. Kdysi se pokoušel číst v srdci brášky a ohleduplně mu vše vysvětloval: byl totiž sice o dost statnější, ale stejně jako on té jemné nátury, jež ve vytříbenějších mužích uchovává trochu ženskosti, za kterou se nijak nestydí. Jenomže přišla válka a vytrhla ho ze života naplněného prací, z vědeckých studií, ze snů jeho dvaceti let i z blízkosti s mladším bratrem. V počátečním opojném idealismu všechno opustil jako velký pošetilý pták, který se vrhá do výšin se smělou a nesmyslnou iluzí, že jeho zobák a spáry skoncují s válkou a obnoví na zemi vládu míru. Od té doby se velký pták dvakrát či třikrát vrátil do hnízda; pokaždé bohužel trochu víc oškubaný. Vyléčil se z mnoha iluzí, ale příliš ho to pokořovalo, než aby to přiznal. Styděl se, že jim věřil. Byl hlupák, když nepoznal, jaký je vlastně život! Teď se horlivě snažil, aby ho viděl bez sebeklamu a pozlátka, a smířil se s ním, ať je, jaký je. Netrestal jen sám sebe; jakási zlá nespokojenost ho nutila, aby trestal své iluze i tam, kde se s nimi shledal znovu: v srdci mladšího bratra. Když se vrátil poprvé, Petr se k němu rozběhl a jeho uzavřená duše hořela nadšením; hned ji však zchladilo Filipovo přijetí, sice stále srdečné, ale poznamenané jakýmsi tónem trpkosti a ironie. Otázky, které se mu draly na rty, Petr vmžiku potlačil. Filip je vycítil a jedním slovem, jedním pohledem je utnul. Po dvou třech pokusech se Petr s těžkým srdcem stáhl do sebe. Bratra už nepoznával.