W. Bruce Cameron

Psí poslání

román pro pejskaře

Ikar

DOG´S PURPOSE

Film Artwork © 2016 Storyteller Distribution Co., LLC and Walden Media, LLC

Copyright © 2010 by W. Bruce Cameron

All rights reserved

Translation © Renáta Tetřevová, 2013, 2017, 2023

ISBN 978-80-249-3449-5

Obsah

1. KAPITOLA

2. KAPITOLA

3. KAPITOLA

4. KAPITOLA

5. KAPITOLA

6. KAPITOLA

7. KAPITOLA

8. KAPITOLA

9. KAPITOLA

10. KAPITOLA

11. KAPITOLA

12. KAPITOLA

13. KAPITOLA

14. KAPITOLA

15. KAPITOLA

16. KAPITOLA

17. KAPITOLA

18. KAPITOLA

19. KAPITOLA

20. KAPITOLA

21. KAPITOLA

22. KAPITOLA

23. KAPITOLA

24. KAPITOLA

25. KAPITOLA

26. KAPITOLA

27. KAPITOLA

28. KAPITOLA

29. KAPITOLA

30. KAPITOLA

31. KAPITOLA

32. KAPITOLA

Pro Cathryn

Za to, že dělá všechno, za to, že je vším.

1. KAPITOLA

Jednoho dne jsem pochopil, že ty teplé, kníkající a zapáchající kuličky, které se hemží kolem mě, jsou bratři a sestra. Dost mě to zklamalo.

Ačkoli jsem teprve začínal vnímat nejasné obrysy, hned mi došlo, že to velké, krásné stvoření s dlouhým, úžasným jazykem je moje matka. Věděl jsem, že když cítím chlad, někam odešla, ale když se teplo vrátí, je čas k jídlu. V tu chvíli jsem si musel vybojovat místo u cecíku. Otravní sourozenci se mě snažili odstrčit a připravit o můj podíl. Vůbec nechápu, proč jsem se nemohl narodit jako jedináček. K čemu jsou sourozenci dobří? Když mi mamka lízala bříško, abych se mohl vyprázdnit, mžoural jsem na ni a němě ji prosil, aby mne těch otrapů zbavila. Chtěl jsem ji jen pro sebe.

Nicméně jak šel čas, postupně jsem si na jejich přítomnost v pelechu zvykl. Nos mi brzy prozradil, že mám jednu sestru a dva bratry. Sestra byla jen o něco míň dravá jako bratři. Jednomu jsem začal říkat Rychlík, protože se uměl strašně rychle plazit, druhému Hladovec, jelikož by se pořád cpal a pokaždé, když maminka odešla, strašně fňukal. Hladovec spal častěji než my ostatní, a tak jsme po něm rádi lezli a žužlali mu čumák.

Bydleli jsme v noře vyhrabané u kořenů stromu. Přestože venku pražilo slunce, dole byl příjemný chládek. Když jsem se poprvé vybatolil nahoru, doprovázeli mě sestra s Rychlíkem. Ten byl samozřejmě první.

Teprve teď na denním světle jsem si všiml, že má jako jediný z nás čtyř bílou lysinku na nose a hvězdičku na čele, která jako by celému světu sdělovala, že její nositel je výjimečný. Zbytek těla měl stejně černohnědý jako já. Hladovec měl světlejší odstín a sestra zdědila matčin krátký nos a ploché čelo, ale jinak jsme vypadali víceméně všichni stejně, přestože se Rychlík tak vytahoval.

Doupě bylo na břehu potoka a já se zaradoval, když se tam Rychlík skutálel po hlavě, i když musím přiznat, že já ani sestra jsme si při tom sestupu nepočínali o nic elegantněji. Kluzké kameny a potůček úžasně voněly a chladivá roura, do které byla voda o kus dál na malý úsek svedena, nás naprosto nadchla. Instinktivně jsem pochopil, že tady bychom se mohli v případě nebezpečí schovat, ale matka nám další průzkum nekompromisně zatrhla. Hned nás hnala zpátky domů, a když zjistila, že zatím neumíme vyběhnout strmou stráň, bez okolků nás tam odnesla.

Pochopili jsme, že bez ní bychom se od potoka do nory nedostali, ale stejně jsme se při nejbližší příležitosti zase vypravili ven. Tentokrát se k nám přidal i Hladovec, ačkoli to zjevně bylo nad jeho síly. Jakmile vlezl do roury, rozplácl se do bahna a usnul.

Dobrodružné výpravy byly dokonalé, a kromě toho jsme se museli naučit jíst něco jiného než mlíčko. Matka nás přestávala kojit. Vstávala dřív, než jsme se stačili pořádně nadlábnout. Jenže za to určitě mohli sourozenci. Kdyby Hladovec nebyl tak hladový, kdyby Rychlík nebyl panovačný, kdyby se sestra pořád nevrtěla, věděl jsem, že maminka by s námi určitě zůstala a pořádně nás nakrmila. Já ji přece dokázal vždycky přemluvit, aby si k nám znovu lehla, i když u toho celou dobu vzdychala.

Hladovec mi vůbec lezl na nervy. Nechápu proč, ale mamka mu věnovala víc pozornosti než nám ostatním. Jakmile měla čas, hned ho začala lízat. Taková nespravedlnost!

Den plynul za dnem a Rychlík se sestrou mě zničehonic přerostli. Byl jsem sice stejně robustní jako oni, ale měl jsem kratší nohy. Hladovec byl mrňous a mně hrozně vadilo, že Rychlík se sestrou si hrají jen spolu, jako bych já nějakým přirozeným řádem patřil výhradně k Hladovci.

To mě urazilo a rozhodl jsem se, že si klidně vystačím sám. Začal jsem se toulat bez nich a jednoho dne jsem v rouře našel něco, co fantasticky shnile vonělo, když vtom přede mnou vyskočilo do vzduchu malé zvířátko – žába!

Rozběhl jsem se, abych ji chytil do tlapek, ale žába uskočila. Asi se bála, že ji sežeru, jenže já si chtěl jen hrát a nejspíš bych ji nesnědl.

Rychlík se sestrou si všimli, že se bavím, a tak se ztřeštěně vřítili do roury, až mě porazili. Rychlík se vrhl za žábou a úplně klidně se přitom odrazil od mojí hlavy. Zavrčel jsem na něj, ovšem jemu to bylo jedno.

Ti dva se tak rozbláznili, že se srazili, žába skočila do vody a odplavala do bezpečí. Sestra smočila nos v tůňce, rozkašlala se a pak nás s Rychlíkem postříkala. Bratr jí za to hned skočil na záda a na žábu – moji žábu! – zapomněli.

Smutně jsem se otočil. Čím jsem si to zasloužil, že musím žít s takovými zabedněnci?

V následujících dnech jsem před spaním často na žábu myslel. Jak by asi chutnala?

Mamka na nás začala vrčet, kdykoli jsme se k ní přiblížili, abychom se napili, a jednou dokonce varovně vycenila zuby, když jsme se k ní hladově přihrnuli. Bylo mi jasné, že to bylo kvůli nezvedeným sourozencům. Rychlík se k ní přes to všechno začal plazit a ona k němu sklonila mordu. Bratr jí olízl pysky a mamka mu za odměnu vyvrhla potravu, ke které jsme se všichni honem seběhli. Rychlík nás sice odstrkoval, ale to nevadilo. Teď už jsme věděli, jak na to, a když jsem olízl mamince tlamu, dostal jsem najíst i já.

V té době jsme už znali okolí nory a skoro pořád jsme si hráli kolem potoka i v něm, dokud celá oblast nenasákla našimi pachy. Mým parťákem byl hlavně Rychlík, ačkoli si ze mě většinou dělal fackovacího panáka. Začínal jsem chápat, jak je pro něj důležité, aby hra skončila tím, že budu ležet na zádech a on mi bude okusovat obličej a krk. Sestra ho nikdy nevyzývala, ale stejně se mi moc nelíbilo, že každý podle všeho předpokládá, že takhle to má v naší smečce být. Když jsem si potřeboval zlepšit náladu, začal jsem tahat Hladovce za uši.

Jednoho odpoledne jsem se lenivě povaloval a mžoural na to, jak se sestra s Rychlíkem přetahují o kus hadru. V tu chvíli jsem nastražil uši. Něco se blížilo, něco velkého a hlučného. Vyskočil jsem, ale dřív než jsem se stačil vydat na výzvědy, všiml jsem si, že matka ostražitě strnula a pak k mému úžasu uchopila Hladovce do mordy, což přestala dělat už dávno. Pochopili jsme, že končí legrace. Matka nás odvedla do tmavé roury v potoce a se sklopenýma ušima se přitiskla k zemi. Tiše jsme následovali jejího příkladu.

Když se to divné stvoření objevilo na stráni, mamka se naježila strachy. Bylo velké, dvounohé a z tlamy se mu kouřilo.

Nemohl jsem z toho tvora spustit oči. Nechápu proč, ale nějak mě přitahoval a měl jsem co dělat, abych se k němu nerozběhl. Matka po mně ale sekla pohledem, a tak jsem se ovládl. Téhle bytosti bylo třeba se bát a vyhýbat se jí.

Byl to samozřejmě člověk. První člověk, jakého jsem kdy viděl.

Dotyčný se ani jednou nepodíval naším směrem. Zdolal stráň a zmizel nám z dohledu. Matka ještě chvíli čekala, než ostražitě vykoukla z nory, jestli nebezpečí pominulo. Pak se uvolnila, otočila se k nám a každého povzbudivě olízla.

Vyřítil jsem se ven a zklamaně zjistil, že po dvounožci zbyl jen štiplavý dým.

V následujících týdnech nám matka vštěpovala, že si musíme dávat na lidi pozor, vyhýbat se jim, bát se jich.

A pak přišla chvíle, kdy nás vzala s sebou na lov. Jakmile jsme se vzdálili od bezpečného doupěte, úplně se změnila. Byla plachá a velmi ostražitá a my ji napodobovali. Vyhýbali jsme se otevřeným prostranstvím a drželi se v křoví. Kdykoli jsme zahlédli člověka, matka strnula a celá se napjala, připravená k útěku. Brzy jsem pochopil, že Rychlíkova bílá skvrna by nás mohla prozradit stejně spolehlivě jako štěkot, ale nikdy si nás nikdo nevšiml.

Matka nám ukázala, jak roztrhat igelitové pytle uložené za domy a rychle mezi nepoživatelnými papíry najít kousky masa, okoralý chléb a zbytky sýra. Chutnalo a vonělo to báječně, ale neměli jsme čas si ty dobroty pořádně užít. Mamčina nervozita se přenesla i na nás, a tak jsme všechno honem zhltli. Hladovec se okamžitě pozvracel, což mě pobavilo, ovšem jen do chvíle, než se i mně zvedl žaludek.

Podruhé už to bylo lepší.

Byl jsem si vědom toho, že existují i další psi, ale nikdy jsem s nimi nepřišel do styku. Občas na nás závistivě štěkávali za plotem, že my si volně běháme, zatímco oni tam trčí zavření. Matka nám však zakázala se k nim přiblížit. Rychlík se nicméně pokaždé frajersky naježil, a aby jim ukázal, jaký je borec, zvedl nohu a počůral nejbližší stromy.

Čas od času jsem dokonce vídal i psa v autě! Když se mi to stalo poprvé, nevěřil jsem vlastním očím. Hafan s vyplazeným jazykem civěl z okénka, a jakmile si mě všiml, vesele zaňafal. Byl jsem tak ohromený, že jsem se nezmohl ani na haf.

Matka se aut bála, přestože jsem nechápal proč. Vždyť jak by mohla být nebezpečná, když vozila psy? Často jsme potkávali jeden určitý velký, hlučný vůz, který odvážel všechny pytle, které nám lidi nechávali. Tak tenhle náklaďák jsem neměl rád ani já, stejně jako lakomce uvnitř, kteří nám kradli jídlo. Musím ale uznat, že jejich vehikl voněl úžasně a oni taky.

Od chvíle, kdy jsme začali lovit, jsme si hráli čím dál míň a míň. Jednou Hladovec olízl matce pysky, aby mu dala najíst, a ona na něj zavrčela. Všichni jsme pochopili, co to znamená. Přišel čas, abychom se o sebe začali starat sami. Chodili jsme často ven a zoufale hledali něco k snědku. Byl jsem teď unavený a slabý, že jsem ani neodporoval, když mi Rychlík dominantně pokládal hlavu na záda a narážel do mě hrudníkem. Pro mě za mě, když si chce hrát na šéfa, tak ať. Stejně jsem měl navrch. Byl jsem podsaditý a mnohem lépe fyzicky vybavený pro výpravy za potravou než on. Jestli si myslel, že si nějak pomůže, když bude využívat svou výšku proti mně, tak byl vedle jak ta jedle. Mohl se naparovat, jak chtěl, vůdcem smečky byla stejně matka.

Nora nám byla čím dál těsnější a mamka trávila většinu času někde venku. Pochopil jsem, že jednoho dne zmizí a už se nikdy nevrátí. Budeme se muset starat sami o sebe. Rychlík využije příležitosti a bude chtít zaujmout její místo. To by bylo peklo.

Začal jsem přemýšlet, jaké by to bylo, kdybych odešel.

A pak nastal den, kdy se všechno změnilo. Měli jsme jít na lov, ale Hladovec se dopotácel jen do roury pod mostek, kde si lehl a ztěžka popadal dech. Jazyk mu přitom visel z tlamy ven. Než matka odešla, olízla ho, a když jsem si k němu přičichl, ani neotevřel oči.

Nad rourou vedla cesta. Kdysi jsme vedle ní našli velkého mrtvého ptáka, o kterého jsme se tak dlouho přetahovali, až jsme ho roztrhli. Rychlík ho pak popadl a utekl s ním pryč. Od té chvíle jsme nedbali nebezpečí, že nás někdo odhalí, a běhali podél silnice, jestli neobjevíme zase něco tak báječného. Teď ale matka ostražitě zvedla hlavu a vzápětí jsme to uslyšeli všichni: Blížilo se auto.

Tentokrát to ale bylo jiné. Neřítilo se jako všechna ostatní. Jelo hrozivě pomalu, jako by nás hledalo.

Utíkali jsme za mamkou, která zamířila pod mostek, ale já se zdržel. Vlastně ani nevím proč. Zastavil jsem se a ohlížel se po té příšerné mašině. Trvalo jen pár sekund, než jsem se schoval k ostatním, ale stačilo to, aby si mě všimli.

Dodávka nám zastavila přímo nad hlavami. Motor naposledy zabrblal a zmlkl, podrážky bot na štěrku zaskřípaly.

Matka tiše zakňučela.

Když se v otvoru objevily lidské tváře, mamka se nakrčila a ztuhla. Lidé na nás vycenili zuby, ale nepůsobilo to nepřátelsky. Byli snědí, měli černé vlasy, černé obočí a tmavé oči.

„Pojď sem, chlapče,“ zašeptal jeden. Netušil jsem, co tím myslí, ale jeho hlas mi byl podivně blízký.

Oba měli hrozivé tyče se smyčkami na konci. Matčin strach byl téměř hmatatelný. Sklonila hlavu a vyrazila vpřed. Chtěla uniknout škvírou mezi muži, ale nebyla dost rychlá. Útočníci hbitě zareagovali, chytili ji do oprátky a vytáhli ven.

Já a sestra jsme začali couvat, ale Rychlík se naježil a zavrčel. A v tu chvíli nám došlo, že ačkoli za námi je cesta zahrazená, východ před námi je stále volný. Vyrazili jsme vpřed.

„Utíkají!“ vykřikl muž za námi.

Jakmile jsme se ale ocitli na druhé straně, uvědomili jsme si, že nevíme, co dál. Spolu se sestrou jsme se postavili za Rychlíka. Vždycky chtěl šéfovat, tak ať to za nás teď vyřeší on.

Matku jsme nikde neviděli a vetřelci na nás číhali s tyčemi na břehu. Rychlík uskočil před jednou smyčkou, ale druhé už neunikl. Sestra se rozběhla vodou pryč, jen já zůstal zírat na cestu jako trdlo.

Stála tam šedovlasá, vrásčitá žena, která se na mě laskavě usmívala. „Neboj se, štěňátko. To je v pořádku. Nic se ti nestane.“

Neutekl jsem. Nedokázal jsem se pohnout. Bez odporu jsem si nechal navléknout smyčku na krk a odtáhnout se ke břehu, kde mě jeden muž chňapl za krkem a zvedl.

„Je hodný. Pusť ho,“ zavolala ta žena.

„Zdrhne,“ namítl.

„Jen ho pusť.“

Poslouchal jsem je, ale nerozuměl jedinému slovu. Pochopil jsem však, že v nesourodé trojici poroučí žena, ačkoli je starší a menší než její společníci. Muž nesouhlasně zabručel, ale vzápětí mi stáhl oprátku z krku. Žena ke mně vztáhla voňavé dlaně a já k nim zvědavě přičichl. Vyzařovala z ní laskavost a starost, a tak jsem sklonil hlavu.

Když mě pohladila, celý jsem se zachvěl. Zničehonic jsem začal vrtět ocasem, a jakmile mě zvedla do náruče, ohromeně jsem jí olízl tvář. Zasmála se a já se radostně zavrtěl.

Vzápětí k nám ale přistoupil druhý muž a nesl ochablého Hladovce. Rychle jsem vystřízlivěl a žena si smutně povzdechla. Pak s ním zamířil do dodávky, kde ho ukázal matce a Rychlíkovi, kteří už byli zavření v kovové kleci, a nechal je, aby si ho očichali. Do suchého, prašného vzduchu z něj stoupal pach smrti, jenž se mi vryl do paměti.

Všichni jsme opatrně přičichli k mrtvému bratrovi a já pochopil, že lidé chtěli, abychom věděli, co se mu stalo.

Chvíli smutně a tiše stáli. Na rozdíl od nás nevěděli, že Hladovec byl od narození vážně nemocný a jeho dny byly sečteny.

Dali mě do klece, a když matka ucítila z mého kožíšku ženin pach, nesouhlasně si odfrkla. Motor naskočil a já okamžitě ožil. Jel jsem v autě! Dychtivě jsem vdechoval všechny ty báječné pachy, které pronikaly do naší klece, a začal nadšeně štěkat. Matka s Rychlíkem po mně rozhořčeně sekli pohledem, ale já si nemohl pomoct. Tohle bylo to nejzajímavější, co mě v životě potkalo, ještě lepší, než jak jsem málem chytil žábu.

Rychlík se sklíčeně choulil a mně jen pomalu docházelo proč. Jeho kamarádka sestra byla pryč, byla pro nás ztracená stejně jako Hladovec.

Rázem mi došlo, že život je složitější, než jsem si zatím myslel. Už v něm nebyli jen matka, sourozenci a hrátky v rouře pod mostkem. Do našeho dosud poklidného světa vstoupili lidé a mohli změnit úplně všechno.

Nicméně v jednom jsem se mýlil. Sestra se k nám po čase vrátila.

2. KAPITOLA

Ať už jsme mířili kamkoli, vsadil bych se, že se tam setkáme s dalšími psy. Klec, kam nás zavřeli, byla přímo nasáklá nejrůznějšími psími pachy: chlupy, močí, slinami, a dokonce krví. Zatímco matka se hrbila strachy a drápy se snažila udržet rovnováhu, my s Rychlíkem jsme přecházeli sem a tam a zvědavě zkoumali okolí. Rychlík se dokonce pokoušel označkovat rohy, ale pokaždé, když zvedl nohu, dodávka poskočila a on upadl. Jednou přitom vrazil do matky a vysloužil si tím bleskurychlý štípanec. Znechuceně jsem se na něj podíval. Cožpak nevidí, že je maminka nešťastná?

Když mě psí pachy přestaly bavit, nacpal jsem nos mezi mříže a zhluboka se nadechl vzduchu hnaného dovnitř větrem. Hned jsem si vzpomněl na okamžik, kdy jsem poprvé zabořil hlavu do odpadků, ze kterých jsme se převážně živili. Tam venku bylo tolik vůní, až jsem se v nich ztrácel!

Rychlík si ostentativně lehl na druhou stranu, protože to nebyl jeho nápad, a kdykoli jsem začal větřit, šlehl po mně ledovým pohledem. Asi měl pocit, že jsem ho měl napřed požádat o svolení. Já se ale jen v duchu ušklíbl a významně se podíval na matku. Ačkoli měla zjevně velký strach, pořád tu byla šéfem ona.

Když dodávka zastavila, žena otevřela dveře a přitiskla dlaně na klec, abychom ji mohli olíznout. Matka se ani nepohnula, ale Rychlík se nechal zlákat stejně jako já. Hned se postavil vedle mě a vrtěl ocasem.

„Jste tak krásní. Máte hlad, děťátka? Dali byste si něco dobrého na zub?“

Zaparkovali jsme před dlouhou, přízemní budovou, kolem které se rozprostírala vyprahlá pláň s občasnými trsy pouštní trávy. „Haló, Bobby!“ vykřikl řidič.

To, co se stalo vzápětí, mě ohromilo. Sotva muž zmlkl, za domem se rozezněl štěkot obrovské smečky. Rychlík se postavil na zadní a předními se opřel o klec, jako by chtěl lépe vidět.

Psi nepřestávali bafat a za chvíli se za rohem stavení objevil další člověk. Byl snědý, ošlehaný větrem a malinko kulhal. Jakmile si všiml výrazu našich uchvatitelů, zbystřil, a když nás spatřil, s povzdechem se zarazil.

„Ale ne, señoro. Další psy už ne. Vždyť už teď nevíme, co s nimi,“ namítl smutně, ale beze stopy hněvu.

Žena se k němu otočila. „Máme dvě asi tříměsíční štěňata a jejich matku. Jedno nám uteklo a další zemřelo.“

„Ach, ne.“

„Matka je neochočená. Chudinka, strašně se bojí.“

„Zapomněla jste, co jsem vám minule říkal? Máme těch psů moc a nedostaneme licenci.“

„To je mi jedno.“

„Nemáme už místo.“

„Ale jdi, Bobby. Sám víš, že to není pravda. To jsme je tam měli nechat, aby žili jako divoká zvířata? Jsou to psi, Bobby, malá štěňátka.“ Otočila se ke kleci, kde jsem mával ocáskem, abych ji ujistil, že sice vůbec nic nechápu, ale dávám dobrý pozor.

„No tak, Bobby. Vždyť jsou jen tři,“ ozval se řidič.

„Jednoho dne nedostanete výplatu, protože všechny peníze utratíme za psí žrádlo,“ odpověděl Bobby a ostatní se jen usmáli a pokrčili rameny.

„Carlosi, chci, aby sis vzal čerstvý hamburger a vrátil se k tomu potoku. Zkus najít toho, co utekl,“ řekla žena.

Jmenovaný kývl a zašklebil se na zachmuřeného Bobbyho. Pochopil jsem, že téhle lidské smečce vládne señora, a tak jsem jí honem olízl ruku, aby mě měla nejradši.

„Ach, ty jsi ale hodný chlapeček, viď?“ Otočila se ke mně a já začal vesele poskakovat a vrtět ocáskem tak rychle, že jsem Rychlíka bacil do obličeje a on se naštvaně odvrátil.

Carlos, který voněl kořeněným masem a neznámými exotickými oleji, vzal matku na provaz a vedl ji za dům. My s Rychlíkem jsme za nimi klusali dobrovolně. Štěkot sílil a já se začínal malinko bát. Co s námi bude?

Bobby byl zase cítit citrusy, hlínou, kůží a psy. Pootevřel bránu a otvor zatarasil vlastním tělem. „Ustupte! Šup, šup! Ustupte!“ rozkázal a štěkání trochu polevilo. Pak Bobby rozevřel vrata dokořán a Carlos šoupl matku dovnitř. Štěkot utichl.

To, co následovalo, mě ohromilo tak, že jsem ani necítil nohu na zadku, když mě Bobby postrčil dovnitř. Tolik psů pohromadě jsem v životě neviděl. Někteří byli stejně velcí, nebo dokonce vyšší než matka, jiní naopak menší, ale všichni volně běhali po obrovském dvoře ohraničeném vysokým dřevěným plotem. Opatrně jsem zamířil ke skupince přátelsky vyhlížejících chlupáčů, kteří byli jen o něco starší než já. Cestou jsem se ovšem zdvořile zastavil a předstíral, že mě na zemi něco zaujalo. Trojice, k níž jsem se vypravil, měla světlejší srst, a jak jsem vzápětí zjistil, všechno to byly fenky. Proto, dříve než jsem si k nim přičichl, jsem svůdnicky označkoval nedaleký kopeček hlíny. Tak tohle dobrodružství se mi začínalo líbit! Skoro jsem dostal chuť se rozštěkat.

Matka s bratrem však velkou radost neměli. Matka začala běhat podél plotu a hledat skulinku, kterou by mohla uniknout. Naježený Rychlík se vydal k několika samcům a teď vedle nich strnule stál a ocas se mu chvěl, zatímco oni postupně zvedali nohu u sloupku v plotě.

Vzápětí se před něj postavil jeden z domácích, zatímco jeho parťák mu odřízl ústupovou cestu. Se zájmem jsem se díval, jak je bratr menší a ještě menší, až z jeho přehnaného sebevědomí nezbylo vůbec nic. Napřed stáhl ocas a pak si podřízeně lehl na záda. Došlo mu, že tady nikomu šéfovat nebude.

Zatímco Rychlík dostával lekci dobrých mravů, uprostřed dvora stál nehnutě jiný, statný vysoký pes s dlouhýma ušima a upřeně sledoval matčiny zoufalé pokusy o útěk. Blesklo mi hlavou, že ze všech místních hafanů je právě tenhle nejnebezpečnější. Tušení se mi vzápětí potvrdilo, protože samec se po chvíli pohnul. Když klusal kolem psů, kteří stavěli do latě bratra, všichni strnuli a obezřetně zvedli hlavy.

Pes přešel po několika metrech do trysku a vlétl na matku. Ta se zarazila a vyplašeně se přitiskla k zemi. Zablokoval jí cestu a ocas se mu přitom napjatě chvěl. Matka se přitiskla k plotu a nechala se celá očichat.

V první chvíli mě – a Rychlíka určitě také – napadlo, abych jí šel pomoct, ale instinkt mi napověděl, že bych tím nadělal víc škody než užitku. Tenhle statný hnědý mastif s tmavýma očima a povislými víčky byl alfa samec, zdejší král. Matčina podřízenost byla tím pádem naprosto přirozená.

Jakmile si mastif matku důkladně prohlédl a velitelsky označkoval plot, což ona povinně prozkoumala, přestal jí věnovat pozornost a odklusal pryč. Matka se pak schovala za hromadu železničních pražců.

Poté, co skupinka samců ztratila o Rychlíka zájem, přesunula se ke mně. Já jsem se ale nenaparoval. Hned jsem se přitiskl k zemi a všem olízal mordy, aby pochopili, že na rozdíl od bratra nejsem žádný potížista. Chtěl jsem si jen hrát s těmi třemi děvčaty, s nimiž jsem se už seznámil, a vyzkoušet si všechny ty balonky a kosti ze slisované kůže, které se povalovaly po celém dvoře. Všiml jsem si také pramínku vody neustále tekoucího do koryta, ze kterého jsme se mohli kdykoli napít. Carlos přicházel jednou denně uklidit a my se všichni jako na povel hlasitě rozštěkali, jen tak, z čiré radosti.

A pak to jídlo! Představte si, že jsme dostávali dvakrát denně najíst! Bobby, Carlos, señora a ještě jeden muž nás napřed rozdělili do skupin podle věku, pak do velkých misek nasypali dobroučké granule a my se mohli nacpat k prasknutí! Bobby postával opodál, a když se mu zdálo, že některý z nás (obvykle nějaká malá holka) nedostal dost, přidal mu extra porci.

Matka jedla s dospělými. Občas jsem ji slyšel zavrčet, ale když jsem se ohlédl, viděl jsem jen změť mávajících ocasů. To, co dostávali oni, báječně vonělo, ale kdykoli se někdo z nás dorostenců vypravil, aby to prozkoumal, Carlos nebo Bobby ho hned odehnal.

Señora se s námi mazlila, chovala nás v náruči, hladila nás a pořád se smála. Řekla mi, že se jmenuju Toby. Tak na mě volala pokaždé, když mě uviděla: „Toby, Toby, Toby!“

Usoudil jsem, že jsem její oblíbenec. Samozřejmě, jak jinak. Moje nejlepší kamarádka byla žlutohnědá fenka Coco, s níž jsem se seznámil hned první den. Coco měla bílé podkolenky, růžový nos a drsnou, kudrnatou srst. Nebyla velká, a tak jsem s ní navzdory krátkým nohám dokázal udržet krok.

Pošťuchovali jsme se od rána do večera. Občas se k nám přidala ostatní děvčata, a někdy dokonce i Rychlík, který vždycky chtěl hrát hry, kde mohl vyhrát. Dominantní sklony ale držel na uzdě. Kdykoli se totiž začal moc vytahovat, hned mu nějaký dospělý pes uštědřil lekci. Pokud se tak stalo, předstíral jsem, že ho vidím poprvé v životě.

Miloval jsem tenhle svět, svůj dvůr. Nadšeně jsem lítal bahnem a kalužemi, až špína stříkala na všechny strany. A když celá smečka začala štěkat, to bylo teprve něco! Strašně rád jsem honil Coco a spal přitisknutý k ostatním. Každý večer jsem usínal jako dřevo, unavený z dovádění a nesmírně šťastný.

Starší psi si také hráli. Dokonce i alfa samec mastif občas popadl hadr a nechal se ostatními honit. Ti samozřejmě předstírali, že na tak rychlého šéfa nestačí. Matka se však držela stranou. Vyhrabala si díru za železničními pražci a v ní téměř neustále ležela. Když jsem se na ni šel podívat, zavrčela na mě jako na cizího.

Jednoho večera po jídle, když už všichni klimbali, jsem spatřil matku, jak se vynořila ze svého úkrytu a začala se kradmo plížit k bráně. Právě jsem žvýkal kost ze slisované kůže, abych se konečně zbavil prvních zubů. Když jsem ale viděl, že si mamka sedla u vrat, zarazil jsem se. Že by k nám někdo šel? Jenže to by se přece ostatní rozštěkali, nebo ne? Zamyšleně jsem naklonil hlavu a čekal, co bude dál.

Touhle dobou Carlos, Bobby a další muži rádi sedávali u malého stolku, povídali si a popíjeli něco, co štiplavě páchlo. Dnes ale byla veranda prázdná.

Matka se postavila na zadní, opřela se do vrátek a vzala kovovou kliku do tlamy. Tak tohle jsem vážně nechápal. Jestli chtěla něco žužlat, proč si nevzala koženou kost, kterých bylo po dvoře habaděj? Užasle jsem zíral, jak se snaží tu studenou, nepříjemnou věc vzít pořádně do mordy. Mrkl jsem na Rychlíka, jenže ten tvrdě spal.

A pak se to stalo. V zámku klaplo a brána se otevřela. Moje matka otevřela vrata! Znovu se postavila na všechny čtyři a opatrně vykoukla za plot.

Pak se otočila na mě a oči jí zářily jako drahokamy. Pochopil jsem. Odcházela. Vstal jsem, abych se k ní přidal, a Coco, která ležela hned vedle, na mě na chvilinku zamžourala, pak si povzdechla a znovu se natáhla do písku.

Došlo mi, že pokud odejdu, kamarádku už nikdy neuvidím. Znejistěl jsem. Co mám dělat? Být věrný matce, která mě vychovala, nebo smečce a bezcennému bratrovi, ke kterým jsem teď patřil?

Matka však nečekala, až se rozhodnu, a tichounce se vydala do šera nadcházející noci. Jestli chci jít s ní, budu si muset pospíšit.

Vyskočil jsem a vyběhl za ní, vstříc neznámému světu za plotem.

Rychlík se neprobudil.

3. KAPITOLA

Nedostal jsem se daleko. Nedokázal jsem utíkat tak rychle jako matka, a když jsem se konečně ocitl před domem, uviděl jsem křoví, které jsem nutně musel označkovat. Když jsem matku viděl naposledy, dělala to, co uměla nejlépe: Zmizela ve stínu jako duch.

Ještě před několika týdny byla středobodem mého vesmíru. Nedokázal jsem si představit, jak bych bez ní mohl žít. Dnes jsem ale pochopil, že udělala jen to, co psí matky dělávají, když štěňata odrostou. Přišel čas, abych se osamostatnil. Má snaha ji dohonit byla posledním záchvěvem dětství. Už jsem nepatřil k ní, ale do smečky na dvoře.

Pořád jsem stál jak solný sloup, když se na verandě objevila señora, a jakmile mě spatřila, zarazila se.

„Toby? Jak ses dostal ven?“

Jestli jsem měl utéct, byl nejvyšší čas. Jenže já začal vrtět ocasem a rozběhl se k ní. Vyskakoval jsem a snažil se jí olíznout tvář. Její květinovou vůni tentokrát přebíjel fantastický odér kuřecího masa. Pohladila mě po hlavě a já se dožadoval dalších doteků. Señora se ale rychle vydala ke stále otevřené bráně. Motal jsem se jí pod nohama, a tak mě ještě jednou jemně poplácala a společně jsme vešli do dvora.

Ve chvíli, kdy vrata zaklapla, všichni psi vyskočili a začali skotačit kolem nás. Paní se k nim sklonila, hladila je a povídala si s nimi. Zdálo se, že na mě dočista zapomněla.

To nebylo fér! Kvůli ní jsem se vzdal matky, a ona se teď chová, jako bych byl vosk?

Když odešla, důkladně za sebou zavřela, ale já už stejně věděl, že tahle vrata nejsou nepřekonatelná.

O několik dní později jsem se právě honil s Coco, když se matka vrátila. Tedy… alespoň jsem si zprvu myslel, že je to ona. Byl jsem ještě rozjívený z nové hry, kterou jsem vymyslel, a nedokázal se soustředit. Dostal jsem totiž báječný nápad skákat na Coco zezadu a chytat ji předníma nohama za záda. Jí se to ale kupodivu nelíbilo. Vrčela a občas se na mě i osopila. To jsem vůbec nechápal.

Když Bobby otevřel bránu, vykulil jsem oči. Hurá, matka je zpátky! Nadšeně jsem se rozběhl k ní a za mnou celá smečka. Jakmile jsem se ale přiblížil, zpomalil jsem.

Fenka byla stejně zbarvená jako matka. Měla tutéž černou skvrnu přes oko, krátký čenich a srst, ale nebyla to ona. Lekla se nás, podřízeně se přikrčila a počůrala. Kroužil jsem kolem s ostatními, ale Rychlík se hned postavil k ní a přičichl jí ke kořeni ocasu.

Bobby se tvářil stejně sklíčeně jako tehdy u té dodávky, ale chránil ji stejně jako kdysi nás.

„Neboj se, holka. To je v pořádku,“ chlácholil ji.

Byla to sestra! Už jsem na ni málem zapomněl a teď, když jsem viděl, v jakém je stavu, jsem si uvědomil, jak to chodí tam venku za plotem. Byla tak vychrtlá, že se jí dala spočítat žebra. Na boku měla zhnisanou jizvu, z tlamy jí páchlo shnilé jídlo a moč čpěla nemocí.

Rychlík byl štěstím bez sebe, ale sestra byla příliš vyděšená ze smečky, než aby si s ním začala hrát. Sklonila se před vedoucím mastifem a nechala ostatní, aby si ji očichali. Když ji konečně nechali na pokoji, kradmo nakoukla do prázdných misek a honem se napila z koryta, jako by byla jednou nohou na útěku.

Tak takhle dopadají psi, kteří nemají pány – čekají je jen kopance a hlad. Kdybychom zůstali pod mostkem, skončili bychom stejně.

Od té chvíle se Rychlík od sestry ani nehnul. Vždycky jsem věděl, že je jeho favoritka, ale teď mi došlo, že ji miloval ještě víc než matku. Díval jsem se, jak se kolem ní točí, ale nežárlil jsem. Měl jsem Coco.

Tu jsem si ale hlídal jako oko v hlavě, a když se o ni zajímal nějaký drzoun, který mě okázale ignoroval, dostal jsem vztek. Ačkoli jsem znal a ctil své postavení ve smečce, jak šlo o Coco, přestával jsem se ovládat.

Zdálo se, že teď všichni samci chtějí hrát s Coco hru, kterou jsem vymyslel já. Kdykoli na ni ale vyskočili, rozzlobeně je shodila, což jsem kvitoval s jistou dávkou zadostiučinění.

Následující ráno po sestřině příchodu přišel Bobby na dvůr a odvedl mě, Rychlíka, sestru, Coco a ještě jednoho mladého psa, strakatého honiče Downa, do klece v kufru dodávky. V autě byl hluk a těsno, ale já si to královsky užíval. Nadšeně jsem vdechoval vzduch z větráku a měli byste vidět, jak se Rychlík zatvářil, když jsem na něj kýchl. Přesto jsem si překvapeně všiml, že v kabině s Carlosem a Bobbym sedí i nějaká dlouhosrstá fenka. Zajímalo by mě, čím si to zasloužila. A proč, když ke mně průvan zanesl její vůni, se mi zježily chlupy na celém těle?

Zaparkovali jsme pod starým pokrouceným stromem, který poskytoval široko daleko jediný stín před sálavým sluncem. Bobby vzal fenku z předního sedadla na vodítko a zamířil s ní do budovy. Carlos obešel dodávku a přistoupil ke dvířkám klece, u nichž jsme se všichni kromě sestry namačkali.

„Tak pojď, Coco,“ řekl a vyndal ji ven. Ruce mu voněly po burácích, ovoci a ještě něčem sladkém.

Když odcházel s Coco, žárlivě jsme štěkali. Po chvíli jsme ňafali jen proto, že nás to bavilo. Do koruny stromu usedl velký černý pták a shlížel na nás jako na bandu pitomců. Proto jsme začali blafat na něj.

Jakmile se Bobby vrátil, zavolal: „Teď ty, Toby!“

Hrdě jsem předstoupil, a než jsem skočil na rozpálený asfalt, nechal jsem si nasadit kožený obojek. Cestou do budovy jsem se ani jednou neohlédl. Podlaha uvnitř byla neuvěřitelně chladná a vzduch plný pachů psů a jiných zvířat.

Bobby mě provedl chodbou až do jakési místnosti, kde mě zvedl na lesklý stůl. Po chvíli vstoupila nějaká žena, a tak jsem hned začal mrskat ocasem. Jemně mě pohladila a pak mi začala prohlížet uši a uzliny na krku. Prsty jí voněly po dezinfekci a šaty ostatními psy, včetně Coco.

„Jak se jmenuje tenhle?“ zeptala se.

„Toby,“ odpověděl Bobby, a když jsem uslyšel své jméno, začal jsem vrtět ocasem ještě víc.

„Kolik jich dneska vlastně máte?“ vyptávala se žena dál a zvedla mi pysky, aby mohla obdivovat moje nové zuby.

„Tři psy a tři fenky.“

„Bobby,“ zavrtěla hlavou a já znovu zamával ocasem, jelikož jsem poznal i jeho jméno.

„Já vím, já vím.“

„Z toho bude jednou průšvih,“ povzdechla si žena, zatímco mě prohmatávala všude na těle. Dumal jsem, jestli by nevadilo, kdybych zakňučel rozkoší.

„Nemáme žádné sousedy. Nikdo si stěžovat nebude.“

„Přesto existují zákony. Tolik psů mít nemůže. Není to hygienické.“

„Kdyby se o ně nepostarala, umřeli by. Málokdo je ochotný pomoct toulavým psům.“

„Je to protizákonné.“

„Neříkejte to na ni, paní doktorko.“

„Stavíte mě do těžké situace, Bobby. Jde mi o jejich blaho.“

„Když jsou nemocní, jedeme k vám.“

„Někdo vás udá, Bobby.“

„Prosím, ne.“

„Ach, ne, já to nebudu. Kdyby mi nic jiného nezbývalo, napřed bych vám to řekla, abyste měli čas vymyslet nějaké řešení. Že ano, Toby?“

Olízl jsem jí ruku.

„Hodný chlapec. A teď půjdeme operovat.“

Bobby se zasmál.

Za chvíli jsem byl v další, tentokrát mnohem jasnější, ale stejně příjemně chladné místnosti. Všude to vonělo dezinfekcí, která vycházela z šatů té milé paní. Bobby mě položil na stůl a pevně mě držel. Pochopil jsem, že to tak má být, a vůbec mi to nevadilo. Bušil jsem ocasem o nerezovou desku. Pak jsem ucítil krátkou, ostrou bolest za krkem, ale nestěžoval jsem si. Naopak. Vrtěl jsem ocasem, aby pochopili, že s tím souhlasím.

Když jsem se probudil, byl jsem na dvoře! Otevřel jsem oči a pokusil se vstát. Zadní nohy mě ale neposlouchaly. Měl jsem žízeň, ale byl jsem moc unavený, abych se napil. Položil jsem si hlavu a znovu jsem usnul.

Jakmile jsem se zase probral, hned mi došlo, že mám kolem krku nějakou bílou věc. Vypadala jako kornout. Hned mě napadlo, že se mi budou všichni smát. Mezi zadníma nohama mě něco bolelo a svědilo, ale kvůli tomu pitomému límci jsem se nemohl pořádně podrbat. Odpotácel jsem se ke korytu a trochu se napil. Zvedal se mi žaludek a bolelo mě břicho. Dvůr voněl jídlem, takže mi došlo, že jsem prošvihl večeři. Dnes mi to ale vůbec nevadilo. Našel jsem si chladnou díru a se zakňučením se do ní skulil. Rychlík ležel opodál a kolem krku měl podobnou bílou potvoru.

Co nám to ten Bobby udělal?

Tři fenky, které s námi jely za sympatickou paní, zmizely. Na druhý den jsem se potácel po dvoře a hledal Coco. Nikde jsem ji ale neviděl ani necítil.

Ten pitomý límec mi hrozně vadil a kromě toho mě začali snad všichni psi ze dvora očichávat mezi zadníma nohama. Takové ponížení! Alfa samec mě prostě povalil na záda a držel na lopatkách, dokud mi každý nezkontroloval bolavé místo.

Když se ale o několik dní později objevila ztracená trojice děvčat, nikdo je neobtěžoval. Coco měla také kolem krku límec, ale mně se stejně hrozně líbila. Byl jsem šťastný, že jsem s ní. Rychlík zase pobíhal kolem sestry, která vypadala jako hromádka neštěstí.