MICHAL HRŮZA

NEBUDU TI LHÁT

knižní rozhovor

Petr Vydra

„Dík tam někam nahoru, že jsem dostal dar vidět, cítit a předávat své vnímání ostatním lidem formou písniček.“

NEBUDU TI LHÁT

Michal Hrůza, Petr Vydra

Copyright © Michal Hrůza, Petr Vydra, 2022

Photos © Universal (alba), Michal Hrůza, 2022

All rights reserved

ISBN 978-80-242-8823-9

Obsah

SETKÁNÍ S MICHALEM HRŮZOU

NAJDI HRŮZU

BER TO SPORTOVNĚ

JAK SE JUDISTA PERE SE ŽIVOTEM

PETE BEST VYHODIL BEATLES

POKROPEN ŽIVOU VODOU

VOJNA NENÍ KOJNÁ, A TO ANI V DĚTSKÉM VĚKU

JEDE PANÍ HRŮZOVÁ Z FRÝDLANTU

SETKÁNÍ DRUHÉ, V KARAVANU

ZÁKLADNÍ VOJENSKÁ SLUŽBA

PRVNÍ KAPELY V CIVILU

ZA HLASEM SRDCE

NA ÚSVITU READY KIRKEN

AUTOR, NEBO AUTOŘI?

MICHAL UŽ NENÍ READY...

PYRAMIDÁLNÍ TRAPNO S PYRAMIDOU PRÁŠKŮ

KDYŽ MICHALOVA PRÁCE ŠUSTILA PAPÍREM

LÁSKA NA OBZORU

PEHA NA KRÁSE

RODINA JE ZÁKLAD MICHALA HRŮZY

PRÁVĚ VÁM PŘIŠEL EMIL

PÁNI MUZIKANTI

STANDA MATOUŠEKbubny

EMIL KOPTAkytara

ALEŠ ZENKLbasová kytara

PAVEL BRILLAbasová kytara

HONZA HORÁČEKkytara

DRUHÝ ŽIVOT

A BYLA TMA

ČAS PROBUZENÍ

OTEC NEŽIVITEL

BERLIČKY

MUZIKOTERAPIE

PRAMENY

SETKÁNÍ S MICHALEM HRŮZOU

S Michalem Hrůzou se znám drahnou dobu, vlastně od dětství. Vídali jsme se během toho, co jsme společně chodili do juda, a pak dlouho ne. Znovu jsme se potkali až v době, kdy jsme oba byli už tím, čím jsme se stali. Bylo to v roce, kdy byl Michal odejit z Ready Kirken. Tehdy jsme znovunavázali kontakt, i když jsme se poté nezačali přímo setkávat. Pak jsme ale zjistili, že máme rádi stejná místa spjatá s naším dětstvím, tudíž jsme věděli, že se občasnému setkání tak jako tak nevyhneme a přinejmenším náhodou k nim občas bude docházet. Proto když se jeden z nás chystal ona místa v Českém ráji navštívit, napsal tomu druhému, jestli tam náhodou taky právě není.

To víte, člověk se chce vyhnout nepříjemnému překvapení, a jestli má potkat někoho, koho nerad vidí, chce se na to aspoň duševně připravit.

Tím jsem vám nejen řekl, že jsme se s Michalem potkávali, ještě než jsme začali vést rozhovor do téhle knížky, ale také jsem naznačil, v jakém duchu se asi tak nesla naše esemesková komunikace. A ostatně tak pokračovala i ústní formou, když jsme se potkali. To pak špičkování, invektivy a vzájemné shazování střídaly celkem seriózní rozhovory, třebaže jedno od druhého leckdy nebylo na první pohled k rozeznání. Nebylo zkrátka pokaždé na první pohled zřetelné, co myslíme vážně a co ne.

Vedle esemesek urážlivých však docházelo i na fantasmagorické zprávy, v nichž zvláště ty Michalovy prozrazovaly fantazii básníka, respektive (Michale, promiň) písňového textaře. Například jsem mu napsal, že jedu na jedno lesní koupaliště, a tázal se ho, zdali tam je. „Jsem,“ přišla odpověď, „ale jsem v laboratori pod hladinou… potop se u mustku se sochou plavkyne.“

Pak mě napadlo, že bych s ním mohl vést a napsat knižní rozhovor. Vzhledem k jeho padesátce, kterou měl čerstvě na krku a jež jakoby přímo vyzývala k nějakému bilancování, se pro to zdál být ten nejvhodnější okamžik.

Dalším motorem byla kdovíjak poskládaná knížka na téma Michal Hrůza, která právě vyšla a její autorka ji sestavila z různých rozhovorů, které Michal poskytl rozličným periodikům. Čili Michal chtěl, aby vedle tohoto slepence, který ani neautorizoval, natož aby rozhovory, z nichž byl poskládán, poskytl přímo jeho autorce, měl o sobě knížku, za niž bude moci ručit a ke které sám poskytne svůj životní materiál prostřednictvím vlastního vyprávění.

Když jsme se takto rozhodli, ukázalo se, že podstatným úkolem, který si musíme uložit, abychom mohli tuhle práci vůbec odstartovat, bude přeladit způsob naší komunikace. Udělat velký skok k tomu, abychom se bavili o jeho životě a tvorbě pro změnu vážně. Hned na prvním setkání se ukázalo, že právě tohle dokážeme a tak, jak už to tak bývá, všechny možné zádrhele nás nejspíše budou čekat mimo oblast toho, čeho jsme se původně obávali. Ostatně první nepříjemností je, že závod s časem vyhrála zmíněná nekalá konkurence. Snad se tím všechny možné svízele odbyly a všechno ostatní proběhne bez podstatnějších obtíží, řekli jsme si a pustili se do povídání o Michalově životě a písničkách.

NAJDI HRŮZU

U knižního rozhovoru se počítá s tím, že něco čtenáři o zpovídané osobnosti odhalí. Nemyslím to v nějak senzačně bulvárním smyslu. Život však nutně přináší nejrůznější komplikace, například v partnerském životě, různé ponorky na pracovišti, přičemž kapely jsou posledním místem, kterým by se dusná atmosféra chtěla nějak programově vyhnout. Život zkrátka přináší spoustu změn. Ne všechny se musí nutně projevit hned v prvním ze série rozhovorů, zvlášť když se sluší začít od dob dětství a mladosti. Změna, k níž došlo teprve nedávno, se v rozhovoru o dětských a jinošských letech neprojevila. Zato v aranžmá, ve kterém byl ten první rozhovor veden, ano.

Michal mě k první schůzce nejprve pozval na jednu adresu, kde je na zvonku jméno Hrůzovi. Aspoň vím, že jsem dorazil správně. Na zvonek zvoním, ale marně. Jak se za chvíli dozvím, naštěstí.

Píšu si opět s Michalem a on mě navádí na jiné místo, které je strategicky blízko jeho původní adrese, na níž žije jeho teď již bývalá partnerka a jeho děti, což se tedy dozvím od něj později na té druhé adrese.

Jestli náš rozhovor povedeme dost soustředěně a poctivě a dlouho (to znamená u rozhovoru, který má vyjít na celou knížku, zároveň dostkrát), dostaneme se ve správnou chvíli k tomu, kdy a proč tato změna nastala.

Teď ale budeme mluvit o Michalově dětství. Usedám na gauč, Michal jako správný hostitel uvaří kávu a pak se už vracíme o padesát let nazpět.

BER TO SPORTOVNĚ

Začneme v Turnově. To znamená u dětství. Kde jinde a kdy jindy. A protože jsme si to malinko tematicky předmluvili, tak mě napadl i takový klíč nebo téma. Občas se ti v životě stalo jistě něco, co tě v tu chvíli štvalo, a měl jsi možná pocit, že tě to až poškodilo, ale někdy později to vydalo plody, zhodnotilo se to, stalo se z toho něco pozitivního.

Už v dětství, přestože svoje dětství považuju za velmi krásný, jsem zažíval věci, jimž jsem tenkrát nerozuměl a které mě nutily počínat si jinak, než si mohli dovolit ostatní. V tu chvíli jsem to bral úkorně. Jak se to zhodnotilo, ti řeknu později. Na začátku bych chtěl ale trochu východisko našeho povídání předefinovat a nastolit poněkud jiné téma. V mém životě jsou totiž nesmírně důležité, a dělají ho, čím je, ženy.

Tvoje předefinování mi vůbec nevadí.

Už ve školce jsem platonicky miloval jednu kamarádku, Ivetu Melíškovou. Pokaždé když se fotilo naše oddělení, tak Ivetka byla vždycky vepředu a já vždycky vedle ní.

Nicméně v první třídě jsem na konci pololetí dostal, jak se dává jedna známka, jako jedinej ze třídy trojku. A na konci jsem dostal z pěti známek jednu trojku.

Maminka plakala, že jsem blbej. Nakonec ji napadlo, že z té základní školy u nádraží mě přeřadí na Chlapajdu. (V Turnově se tak říká škole, která byla původně zřízena jako chlapecká, čemuž dodnes vděčí za svou přezdívku. Pozn. aut.) Tam jsem dostal velmi sympatickou učitelku, paní, tehdy pochopitelně soudružku, Kadrnožkovou, která to riskla a pochopila, že to nebude tak strašný.

Díky její důvěře jsem se ocitl ve třídě, ve které všichni dělali sport. Já žádný nedělal, ale snad z potřeby se socializovat s dětmi, které jsem najednou měl vedle sebe a které se na rozdíl ode mě znaly už od začátku školní docházky, jsem zatoužil taky dělat nějaký sport.

Jeden ze sportů, který se na to, o jak menšinový sport jde, v Turnově dělal dost masivně, byl takzvaný hon na lišku. Jedná se o sport provozovaný v přírodě, což je asi důvod, proč se mu právě v Turnově, který je do krásné přírody zasazen, tolik dařilo.

Dalším důvodem, proč hon na lišku v Turnově vzkvétal, byli lidé, kteří ho tam tenkrát vedli, mezi něž patřila jiná výborná učitelka, která později v mém životě taky hrála pozitivní roli. A mohla v něm hrát roli ještě důležitější, kdybych na ni v jedné její důležité radě dal, ale k tomu se dostaneme později. Zatím jsme ve druhé třídě. A já se rozhoduju pro některý ze sportů, kterému se v Turnově tenkrát věnovalo hodně dětí. Rozhodl jsem se tedy pro rádiový orientační běh, což je oficiální název honu na lišku.

Ze stavu, kdy jsem kluk z ulice a nic víc, jsem se trochu dostal. Měl jsem svoji partu kámošů, které jsem si v „liškách“ našel, a ve třídě jsem už byl taky někdo, kdo provozuje nějaký sport, takže se od těch ostatních neliší, nějak negativně nevyčnívá. Mám pocit, že mě ostatní od té doby začali trochu víc brát. Prostě chození do „lišek“ mám spojené s tím, že jsem zapadl do dvou kolektivů, do toho sportovního i toho ve třídě.

V životě jsi v tu chvíli zorientovaný byl, což na druhou třídu a na to, jak v ní dokáže být dítě citlivé, je docela výkon. Co ovšem ten sport samotný, který má slovo orientace přímo v názvu? Když už o tom tedy mluvíme, a aby čtenář věřil, že jsi docházení do sportovního oddílu nebral jenom jako potvrzení statusu, že někam patříš.

Před startem dostaneš přijímač, což je krabička, kterou držíš v ruce. S pomocí tohoto přijímače hledáš vysílač, který je schovaný někde v lese, a když ho najdeš, tak si ho označíš. Pak běžíš dál najít další, kterých jsou v dětské kategorii asi tři. Všemi proběhneš a označíš si je. Poslední je takzvaný maják. Když ho dosáhneš, orazíš si ho a přeladíš svůj přijímač na jeho frekvenci. Pak běžíš cílovým koridorem přímo do cíle.

Zdá se, že nejde o věc, o které se říká, že se snáze řekne, než udělá. Mně to přijde dost složité i v tom, jak to popisuješ.

A to jsem ti ještě neřekl všechno. A ani bych nechtěl, protože tohle není sportovní kniha, neboť sportovcem jsem se, jak víme, nestal. Ale přesto tam ještě pár vychytávek je, které jsem nezmínil. Tak například každá ta liška vysílá vždycky minutu. A vysílala takový znak, díky němuž jsi ji identifikoval třeba jako číslo 1 nebo číslo 2, případně 3. Podle toho sis taky strategicky určil pořadí těch vysílačů, ve kterém je chceš oběhnout.

Začínal jsem se starým přijímačem, jehož zastaralost jsem pochopitelně neměl čím vykompenzovat, když jsem to na začátku ještě vůbec neuměl. Takže jsem byl spolehlivě nejhorší. Ale postupně jsem se zlepšoval. Nejspíš jsem z nevýhody udělal výhodu tím, že jsem se musel o to víc snažit. Nakonec jsem to dotáhl až na přeborníka kraje. Tím jsem se dokonce stal opakovaně. A jakožto nejmladší žák jsem se ocitl na celostátním závodě. Byť jsme byli Československo, tak ten rok se celostátní závod běžel jako mistrovství Čech. Tento závod jsem vyhrál a díky tomuhle detailu jsem se stal mistrem republiky. I tam jsem tedy zažil horší start, kdy jsem byl nejprve hůř vybavený závodník. Až nakonec jsem se stal tím mistrem republiky.

A z toho bych udělal takové pravidlo, že každá těžkost může být i k něčemu dobrá, protože nás nutí dělat, pracovat na věci víc než ostatní, protože k tomu máme horší podmínky. Ty by nás přece deklasifikovaly předem, kdybychom se snažili jenom tak, jako ti, co jsou lépe vybavení.

Mohli bychom to vzít sport po sportu, protože to k sobě tematicky patří, takže bychom měli třeba takovou ucelenou kapitolu. Ale nechci určovat, jakým způsobem postupovat, protože mám pocit, že nejlepší bude, když si to tvoje vypravování a moje otázky a poznámky budou trochu samy hledat svoji nejsprávnější cestu. Teď například mě to táhne k tomu, jít alespoň v tomto okamžiku takzvaně po osobách. Ty jsi totiž zmínil Evu Krejčovou, kterou znám taky, a rovněž v tom nejlepším, že ti byla nápomocná na druhém stupni. Mohli bychom tedy jít od sportu tentokrát do školních škamen.

V tom se přeci jenom musíme dostat k zázemí. Dětství neutíkáme, stále v něm jsme, což je dobře, ale pojďme neopomenout samotnou rodinu. Maminka žila tenkrát už sama, protože se naši rozvedli, a starala se o tři děti, o mě a dvě sestry. Připomeňme si, že tenkrát tu ještě panoval bolševik. Maminka s třema dětma sama… to byly úplně dokonalé podmínky, aby přišli náboráři. Chodili někdy v sedmé třídě. Ti první nás lanařili do dolů, abychom se stali horníky, a to jsme všichni věděli, že nechceme.

Tohle teď budu muset vysvětlit podrobně. Tady myslím, že úvod o tom, jak jsme byli tři sourozenci a jediná máma, sám o sobě neobstojí. Nechci začínat rovnou tím, jak se hodilo, aby se o mě někdo postaral se vším všudy. Měl jsem totiž i svoje koníčky, který mě dost bavily, a dalo by se říct, že měly, nebo by mít mohly něco s armádou. Například modýlky letadel. Měli jsme ve třídě takovou partičku, se kterou jsme si ty modýlky lepili. Můj oblíbený modýlek byl třeba Spitfire. Pochopitelně u samotného lepení nezůstalo a různě jsme si s těmi letadýlky hráli na letecké souboje v tom věku. A do toho přišli ti náboráři z vojenského školství. Nikdo tam nechtěl. Jenomže soudruh z okresu, ze Semil, měl naši situaci zmapovanou a jezdil za mojí mámou až do práce. Nepochybně i oni měli nějaké odměny za každou odlovenou duši.

Pro mámu nebylo nijak snadné nás všechny uživit. Pracovala v čistírně, kde sbírala oblečení, a ještě po nocích brigádničila u třídění novin. A já jsem najednou taky slyšel na to, že tam budu mít jídlo, uniformu, a v těch třinácti letech jsem si řekl: to bude dobrý. A paní učitelka Krejčová mě tajně, protože na té základce to bylo přeci jenom nebezpečný, přesvědčovala: „Hlavně tam nechoď. To bude strašný. Ty jseš úplně jinej člověk.“

Její manžel Josef Krejčí dělal tehdy profesora na Střední uměleckoprůmyslové škole šperkařské taky v Turnově. A protože jsem vedle zmíněných zálib celkem hezky maloval a byl jsem takovej skrytě tvůrčí typ, nejen sportovec, tak mě nabádala, abych se hlásil na „špéru“. „Tam bys mohl udělat přijímačky,“ odhadovala tenkrát.

Jenže tady se projevila další moje vlastnost, a to lenost. Nechtěl jsem se prostě od základů připravovat na přijímačky, protože jsem celkem správně vycítil, že s přijetím na tu vojenskou asi nebude takovej problém, když mi jejich náborář takhle nadbíhá. Tahle část mé úvahy se ukázala jako naprosto správná.

V roce 1985 jsem jel na přijímačky na vojenskou školu a udělal jsem je. Do té školy jsem nastoupil 29. srpna, kdy mi ještě tři dny bylo 13, a přišlo mi to zpočátku jako vlastně zajímavá bojová hra. Chodili jsme v dětských uniformách. Měli jsme ráno budíčky, nástupy. Bylo to fakt jako zábavná bojovka. Po čtrnácti dnech jsem přijel domů. Navštívil jsem všechny kamarády ze základky, z naší party, se kterými jsme lepili ty modely a bojovali s nimi. A všichni byli hrozně nadšený, že mám uniformu.

Tys ji měl ještě na sobě, když jsi přijel?

Měl. Představ si, že schválně. Byl to důkaz, že tam fakt jsem. Ten vlastně už opušťák, čas, kdy jsem se promenoval po městě v uniformě a navštěvoval kamarády, byl na tom to nejhezčí, kdyby už nikdy neměl skončit. Což jsem si uvědomil v sobotu před opětovným odjezdem na školu. Byla sobota, takže jsem měl jet další den. Ta škola byla tenkrát až v Moravské Třebové. To bylo půl dne cesty, takže už po obědě jsem musel v Turnově sednout do vlaku, jet s přestupem v Pardubicích do České Třebové, kde se vystoupilo, a odtamtud pokračovat motoráčkem do Moravské Třebové. Odtamtud už to byla půl hodina chůze do školy, což bylo gymnázium s internátem. Byly obehnány ostnatým drátem, za kterým byl trochu jiný svět se svými pravidly. Najednou jsem zjistil, že už tam nechci být. To říkám jako člověk, který je dnes dospělej, má svoje děti a ví z toho druhého pohledu, kolik rozumu to dítě v tomhle věku má.

Připomeň mi tedy a řekni do knížky, kolik dětí máš a kolik jim teď, tedy na podzim roku 2021, kdy si takhle povídáme, je.

Mám sedmiletou holku a čtrnáctiletou. Starší Mariana a mladší Valérie.

A teď se tedy stalo, že tam jsem, ale nechci tam už být. Takže ve mně bojoval – příznačné slovo pro vojenskou školu – pocit, přímo fyzický, tady být nechci, to nedám, není to správně, a na druhou stranu představa nejrůznějších potíží, které by to s sebou přineslo, kdybych odtud chtěl odejít. Neměl jsem ani potuchy jak. Jen mi bylo jasné, že by to asi stálo nemálo peněz, které byly jedním z důvodů, asi vlastně nejdůležitějším, proč jsem se na tom místě vůbec ocitnul.