SUN WARRIOR

Text Copyright © 2017 by P. C. Cast

Published by arrangement with St. Martin's Press

Translation © 2017, 2023 by Renata Heitelová

All rights reserved

978-80-242-9022-5

Obsah

- Poděkování

- 1. kapitola

- 2. kapitola

- 3. kapitola

- 4. kapitola

- 5. kapitola

- 6. kapitola

- 7. kapitola

- 8. kapitola

- 9. kapitola

- 10. kapitola

- 11. kapitola

- 12. kapitola

- 13. kapitola

- 14. kapitola

- 15. kapitola

- 16. kapitola

- 17. kapitola

- 18. kapitola

- 19. kapitola

- 20. kapitola

- 21. kapitola

- 22. kapitola

- 23. kapitola

- 24. kapitola

- 25. kapitola

- 26. kapitola

- 27. kapitola

- 28. kapitola

- 29. kapitola

- 30. kapitola

- 31. kapitola

- 32. kapitola

- 33. kapitola

- 34. kapitola

- 35. kapitola

- 36. kapitola

- 37. kapitola

- 38. kapitola

- 39. kapitola

Tuto knihu věnuji z lásky svým kumpánům –

někteří jsou stále se mnou, jiní již putovali dál:

Badgerovi, Cammymu, Chloe, Kirkovi, Khanovi,

Claire, Kimmy, Khaleesi, Patchy Poo the Pud,

Tiberiovi, Peechii, a hercům ze seriálu Xena.

V mém srdci budete mít navždy své místo.

Poděkování

Děkuji své báječné agentce a přítelkyni Meredith Bernsteinové za její podporu a víru ve mne.

Láskyplný pozdrav posílám své vynikající redaktorce Monique Pattersonové. Děkuji ti za tvé šílené rady a za to, že mi pomáháš, aby tato kniha byla co nejlepší!

Vážím si své nakladatelské rodiny v St. Martin’s Press. Sally Richardsonová, Jennifer Enderlinová, Alexandro Sehulsterová, Brante Janewayi, Jessico Preegová, výrobní a marketingový týme, grafici, všem vám fandím!

Moc ráda slyším odezvu od svých čtenářů. Potěšilo mě zejména to, že tato série mnohé z vás inspirovala, abyste se se mnou podělili o fotografie a příběhy svých milovaných kumpánů. Rozesmáli jste mě!

Děkuji své přítelkyni Terese Millerové za její nehynoucí podporu a moudrá slova. Mám tě ráda, Tess!

Cením si svého otce Dicka Casta a jeho znalostí biologie a botaniky. Děkuji ti, Mocný Myšáku, že jsi odpovídal na mé bláznivé otázky a pomohl mi vytvořit příšerná, ohromná, podivná stvoření, rostliny a lidi, kteří tento nový svět obývají.

Jako poslední děkuji té, jež je v mém srdci na prvním místě, své dceři Kristin Castové za její podporu a lásku. Zlato, pojďme na oběd!

1. kapitola

Svět se zahalil kouřem. Stejně jako mlha v zimě zamořil dým v borovicovém lese vzduch a převaloval se okolo Mari a Nika. Dusivý kouř všechno pokryl a podle toho, jak se zvedal a zase ustával zkázonosný vítr, se vzduch zase pročistil. V dálce zaduněl hrom a dobíral si je příslibem, že zaprší.

„Tam!“ ukázala Mari. „Jsme skoro u břehu. Vidím ho, když se změní vítr.“

„Dokážeš odhadnout, jestli můžeme vytáhnout člun na břeh, nebo je pořád moc skalnatý?“ zeptal se Nik mezi těžkými nádechy. Nevzhlédl, dál silně zabíral vesly proti divokému proudu. Velký ovčák ležel co možná nejblíž u něj a pozoroval ho moudrýma jantarovýma očima zahalenýma smutkem.

„Jo, je tu víc bahna než kamení. A taky nějaká zakrslá křoviska. To se hodí, mohli bychom v nich aspoň ukrýt loďku,“ zavolala Mari na Nika. Vedle ní sledovalo břeh s napnutýma ušima mládě onoho dospělého ovčáka. Silně kýchlo. Mari se na svého kumpána usmála a podrbala ho za ušima. „Vím, ale nejhorší kouř je tamhle.“ Kývla na jih. Potom se ohlédla přes rameno na mladého muže za sebou, který se usilovně snažil veslovat ke břehu. „Niku, opravdu si myslíš, že bychom měli přistát tady? Ten požár je pořád hrozně blízko.“

Nik nepřestával veslovat, ale s pochmurným výrazem k ní vzhlédl. Zbrocený potem se jí zadíval do očí. Nenáviděla smutek, který spatřila v jeho pohledu – nenáviděla ho, protože mu moc dobře rozuměla. Před hodinou ztratil otce. Ona přišla o matku před několika týdny. Možná by v nepříliš vzdálené budoucnosti mohli truchlit společně – a také se společně zahojit. Právě teď jim ale jejich společné trápení nijak nepomáhalo, zejména kvůli nebezpečí, které je obklopovalo – stejně husté a vtíravé jako ten kouř, co naplnil vzduch.

„Omlouvám se, Mari,“ promluvil Nik. Zaváhal a potom vyhrkl: „Já tady vyskočím. Proud vás požene dál – pryč odsud. Laru může zůstat s tebou a Rigelem. Až tohle skončí, všechny vás najdu.“

Mari překvapením zamrkala. Jakmile pochopila, co musí mít na mysli, nepřestávala vrtět hlavou. „Ne, Niku. Nemůžeš…“ začala, ale on upustil veslo, popadl ji za ruku a přerušil ji.

„Musím. Musím jít za svými lidmi. Možná jim můžu nějak pomoct, jakkoli.“

„A možná tě zabijí! Pro Thaddea by bylo tak snadné využít zmatku okolo požáru, aby ti vpálil střelu do zad,“ prohlásila Mari. „Nikomu nepomůžeš, když budeš mrtvý.“

„Thaddeus bude moc zaneprázdněný záchranou našeho města před požárem, než aby se zabýval mnou. Ale budu si na něj dávat pozor,“ ujistil ji Nik.

Mari zavřela oči a snažila se uklidnit své emoce. Nebude si představovat, co všechno by se mohlo Nikovi stát. Nenechá se strachem o něj přemoct. Nebude pro něj přítěží. Otevřela oči a střetla se s jeho pohledem.

„Larua si vezmi s sebou. Věřím mu, že ti bude hlídat záda, zejména když budeš mít plno práce, než aby ses o to staral sám.“ Statečně se na Nika a velkého ovčáka, který se o něj opíral, usmála.

„Nevím, jestli je úplně v pořádku. Nezkontroloval jsem mu packy, jestli je nemá spálené. Vidím, že má trochu ožehlou srst, a to není tak hrozné, ale opravdu nechci, aby chodil po…“

Laruovo netrpělivé zaštěknutí Nika přerušilo. Velký ovčák zíral na břeh a zdálo se, že chce, aby už byli u něj.

Mari se přinutila, aby zněl její hlas lehce, skoro žertovně.

„Vidíš, je na mé straně. V žádném případě ti nedovolí, aby ses tam vrátil sám.“

„No tak dobrá. Dostanu nás na břeh.“

Nik ohnul záda a dal se znovu do veslování, aby je dopravil k bahnitému břehu. Mari objala svého kumpána – Laruova potomka – a z jejich pouta, které je spojovalo na celý život, čerpala klid a sílu. Chápala Nikovu potřebu jít na pomoc svým lidem, zachránit jich tolik, kolik jen půjde, před strašným lesním požárem, jenž požíral jejich nádherné město ve stromech, jenže nesnesla pomyšlení na nebezpečí, do kterého ho to uvrhne. Mari si přitáhla Rigela blíž. Vždyť jsem Nika právě našla. Nemůžu o něj přijít, ne poté, co jsem nedávno ztratila tak moc jiných. Rigel tiše zakňučel a olízl jí obličej, když loďka najela na mělčinu.

Nik okamžitě z člunu vyskočil a vytahoval ho na bahno a kamení. Laru a Rigel ho následovali a on pak pomohl vystoupit na břeh Mari.

Ruku v ruce, doprovázeni oběma ovčáky, vylezli po břehu výš, až našli malou zvířecí pěšinu, která se vinula podél okraje kanálu. Stáli tam, drželi se za ruce, Nik popadal dech a zíral na stezku, jako by se snažil vidět skrz vše zahalující kouř na hořící město.

„Šla bych s tebou, kdybys mě o to požádal,“ promluvila Mari tiše a přitáhla Nikův pohled.

„Ne!“ Skoro to vykřikl, než se uklidnil a pokračoval rozumnějším tónem. „Ne, Mari. Možná by tě z toho požáru obvinili.“

Mari se zamračila. „Ale já jsem ho nezavinila. Neměla jsem s tím, že ty plovoucí klece začaly hořet, nic společného.“

„Já to vím. Ty to víš. Ovšem můžu ti slíbit, že Thaddeus bude rozhlašovat jiný příběh. Ujistím se, že se lidé dozvědí pravdu, ale ne teď. Ne dnes, kdy bojujeme s lesním požárem. Navíc v tom kouři byla jakási postava.“

Mari překvapením vykulila oči. „Tak tys ji taky viděl.“

Nik přikývl. „Teď mi to skoro připadá jako sen, ale přísahám, že jsem viděl, jak ten kouř a oheň nabral podobu ženy.“

„Ne, ženy ne,“ opravila ho Mari. „Bohyně.“

Nik neklidně pokrčil rameny. „No dobrá, Bohyně. Možná. Ty jsi tady odborník na Bohyni, ne já.“ Zjemnil svá slova lehce zvědavým tónem, bez obvinění, jehož se Mari obávala.

„Já odborník nejsem, odbornicí byla moje máma. Ke mně Velká Matka Země nikdy nepromluvila – nikdy o mě ani neprojevila zájem, jak se zdá.“

Nik se bolestně usmál. „Dnes o tebe zájem projevila. Zachránila tě.“

„Nás,“ opravila ho Mari pevně. „Jestli to byla Bohyně, a ne klam kouře a ohně, co vytvořilo ten podivný obraz, pak nás zachránila všechny čtyři. Možná – možná to udělá znovu. Možná bych měla jít s tebou a pomoct ti zachránit tvoje lidi.“

„Ne,“ zopakoval Nik. „Je v tom příliš mnoho kdyby a možná. Nebudu riskovat. Nemůžu…“ začal Nik a pak zmlkl, když se mu hlas začal chvět. Zhluboka se nadechl a otřel si pot z obočí, než pokračoval. „Nemůžu dovolit, aby se ti něco stalo, Mari. Chápeš to?“

„Chápu,“ ujistila ho. „Dokonale ti rozumím.“

„Dobrá.“ Vydechl už lehčeji a uvolnil ramena. „Laru a já půjdeme, a až uděláme všechno, co budeme moct, abychom lidem pomohli, přijdeme za tebou do tvého doupěte.“

„Prosím, moc tě prosím, buď opatrný,“ požádala ho.

Nik se dotkl její brady a zvedl jí hlavu, aby se jejich oči setkaly. „Opravdu víš, proč musím jít, že ano?“

Přikývla a rychlým mrkáním zahnala hrozící slzy. „Jsou tam tví přátelé. O’Bryan a Sheena. Musíš se je pokusit zachránit.“

Nepatrně, smutně se pousmál. „Ano, ale nejenom je. Mari, spousta mých soukmenovců jsou dobří lidé. Vím, že to z tvého pohledu tak nevypadá, ale to… je to jako s tvou kamarádkou Sorou.“

„Se Sorou? Co tím myslíš?“

„No, když jsem Soru poznal, chtěla mě zabít, nebo mě aspoň nechat umřít na má zranění, a to jenom proto, že ve mně neviděla nic než nepřítele. Teprve později viděla mě, lidskou bytost. Žádám tě, abys pochopila, že stejné je to s mými lidmi. Důvěřuj mi, Mari. Prosím.“

Mari se zhluboka nadechla. „Důvěřuju ti. Pamatuj, můžeš se spolehnout na mě – a Rigela – že budeme stát při tobě. Zachraň své přátele, Niku. A potom se vrať ke mně.“

„Vrátím se, Mari. To ti slibuju.“

Nik sevřel její obličej do dlaní a přitiskl rty na její ústa. Mari v jeho polibku cítila kouř, pot a smutek. Přitiskla se k němu a snažila se mu propůjčit sílu, podpořit ho, aby se jí vrátil zpátky.

„Přijímám tvůj slib,“ promluvila, když polibek prolomila a objala ho. „Budu na tebe čekat.“

Nik ji ještě chvíli držel, potom ji pustil, otočil se a s Laruem po boku se rozběhl po stezce, až zmizel v kouři mezi stromy. Rigel vedle ní hleděl za Nikem a Laruem a tiše zakňučel.

Mari si k němu klekla, objala štěně okolo širokého krku v barvě sobolí srsti a přitiskla tvář k jeho hustému, měkkému kožichu.

„Já vím, já vím. Taky se o ně bojím. Jenže Nik má pravdu. Pravděpodobně by to bylo spíš ke škodě než k užitku, kdybychom šli s nimi. Navíc se musíme vrátit za Sorou. Jestli se vítr otočí špatným směrem, požár by se mohl rozšířit do našeho teritoria. Taky musíme najít ženy, které jsme osvobodili z Farmy. Budou potřebovat naši pomoc.“ Znovu svého ovčáka stiskla a políbila ho na temeno, než ho pustila. „Tak pojďme.“

❍ ❍ ❍

Nik se zastavil, když s Laruem vstoupili do potoka dostatečně blízko města ve stromech. Poznával to tu, přestože svět halily kouř a temnota. Oderval si z košile kus látky, namočil ji pořádně ve vodě a pak si rychle ošplíchal celé tělo.

„Laru, lehni si do vody. Namoč se. Proti tomu požáru budou potřeba veškeré výhody, co se dají získat.“

Velký ovčák poslušně vešel do potoka a ponořil se celý kromě čenichu, očí a špiček uší v sobolí barvě.

„Dobře. Jsi hodný, chytrý kluk. Mám tě rád, Laru, moc rád,“ zamumlal Nik a chvíli hladila Larua láskyplně po hlavě.

Ovčák se mu zadíval do očí a Nik ucítil sílu jejich nového pouta, když k němu od velkého psa připluly smutek, lítost a čirá, bezpodmínečná láska. Tady, uprostřed očistného potoka, si Nik vedle Larua klekl a zadíval se do jeho inteligentních jantarových očí. „Mně taky chybí. Vždycky mi bude chybět.“

Nik bojoval s vysilující beznadějí. Ještě před pár hodinami stál jeho otec Sol, Sluneční pastor a vůdce Lesního kmene, silný a hrdý se svým kumpánem, ovčákem a alfou psů Lesního kmene po boku. Postavil se Thaddeovi a Cyrilovi a promluvil proti kmenovým předsudkům, upozornil je na jejich neznalosti, zastal se Mari a propustil poutnice, které jeho lidé celé generace drželi v otroctví.

Sol byl statečný, moudrý a udělal, co považoval za správné. Bez sebemenšího zaváhání zachránil Mariin život, přestože ho to stálo jeho vlastní.

Nika napadlo, že se mu ta scéna bude ve vzpomínkách přehrávat navždycky – jak Thaddeus zvedl kuši, namířil ji na Mari a jak Sol odstrčil Mari z cesty, takže střela letící na ni proklála jeho srdce místo toho jejího. A potom zachvátil molo a hausbóty požár, polapil i tělo Nikova otce a téměř pohltil i Larua, bylo to jen taktak.

Nik jemně pozvedl psí hlavu. Laruův čenich sice začínalo už mírně pokrývat stříbro, ale tělo měl ovčák masivní a silné. Srst měl hustou a leskla se zdravím. Byl v nejlepších letech.

„Děkuju ti, že sis mě vybral. Děkuju, žes tam nezahynul s mým otcem,“ pronesl Nik tiše a vážně. Hlas se mu třásl a po tvářích mu pomalu kanuly slzy. Jeho nejstarší vzpomínky byly sny o ovčákovi, který si ho jednoho dne vybere za svého celoživotního kumpána – ten výběr nelze zmanipulovat, předpovídat ani změnit. V posledních letech doufal, že si ho vybere jedno z Laruových štěňat – vlastně nějakou dobu věřil, že si ho vybere Rigel.

Nika nikdy, ani na kratičký okamžik nenapadlo, že Laru přežije jeho vitálního, zdravím kypícího otce a pak si vybere za kumpána jeho.

„Vždycky jsem snil o tom, že si mě vybere ovčák. Teď, když se to stalo, bych to vrátil – vrátil bych to, aby byl táta zase naživu.“ Pes a člověk k sobě sklonili hlavy a sdíleli okamžik ztráty a utrpení. Z jejich zoufalství je nakonec vytrhl Laru. Prudce vstal a vytřepal si vodu z kožichu. Vyskočil z potoka na stezku, jež je zavede k jejich kmeni. Ohlédl se na Nika a k proudící vlně lásky a ujištění, kterou vyslal ke svému novému kumpánovi, přidal i povzbudivé štěknutí.

Nik zíral Laruovi do očí a uviděl v nich budoucnost – budoucnost utvořenou z popela starého, stranou odsunutého života – budoucnost, jež může být jasnější než otcovo slunce, kdyby měl sílu zvednout se ze sutin a pustit se do obnovy.

Před očima mu probleskly Mariiny klidné šedé oči a on pochopil, že musí být dost silný. Pro svého otce, pro Larua, pro Mari a Rigela, dokonce i pro sebe musí být Nik dost silný.

Mlčky slíbil sobě i svému novému kumpánovi: Jsem dost silný!

„Dobrá, dobrá, tak jdeme na to!“ Nik si omotal navlhčený kus látky okolo krku a zavázal ho tak, aby si ho mohl zvednout přes nos a ústa. Potom následoval svého ovčáka.

Běželi vpřed. Znovu se zvedl vítr a s ním v dálce škádlivé zahřmění. Nik doběhl Larua, který na něj čekal na místě, kde stezka stoupala. Oba se zastavili a ztěžka oddechovali. V té chvíli vítr zlověstně zanaříkal a změnil směr.

Nejprve se Nikovi ulevilo, protože to kouř od nich odválo. On i Laru se zhluboka nadechovali chladného čistého vzduchu, jenže pak Nik zalapal po dechu, jak se kouř dál rozděloval a odhalil planoucí město ve stromech. Nejsevernější část města zcela pohltily plameny. Viděl, že se lidem podařilo porazit několik největších a nejstarších stromů – ověšených nádhernými hnízdy, které sloužily jeho soukmenovcům jako domovy – aby tak zamezili rozrůstání požáru. Zdálo se, že to zabralo, zejména když se vítr změnil a vanul pryč od srdce města ve stromech.

Ale i tak kmen zaplatil nepředstavitelnou cenu.

„Ne,“ zašeptal Nik zlomeně. „Ne,“ zopakoval a dopadl zlomeně na kolena a bezmocně vzlykal, zatímco sledoval, jak požár ničí jeho lid a jediný domov, co v životě poznal.

Laru se k němu přitiskl. Nik velkého psa objal a jeho blízkost mu přinesla útěchu – díky síle a lásce svého kumpána se uklidnil.

„Musím to zastavit, Laru. Nějak to musím zastavit!“

Laru smutně zakňučel a potom se taky vzchopil. Ostře štěkl a vymanil se z Nikova objetí. Udělal pár kroků dál po stezce, než se s očekáváním otočil na svého kumpána.

„Máš pravdu, velký brachu, když budu klečet na kolenou, nezastavím vůbec nic.“

Nik se rozběhl vpřed s Laruem po boku. Za pár minut se střetl se sazemi pokrytými, vyděšenými členy kmene, kteří utíkali o život. Někteří byli popálení, jiní měli pohmožděniny a zlomeniny. Slepě se plahočili, jako by požár sežral i jejich duše.

„Niku! Ach, bože, Niku. Ty žiješ.“ Dobelhala se k němu žena. Automaticky ji chytil za loket, ale přes ty saze a pot ji nepoznal, dokud se ovčák po jejím boku nepozdravil s Laruem.

„Sheeno! Tak jste to s Kapitánem zvládli. Viděla jsi O’Bryana? Je v pořádku?“

„Když jsem ho viděla naposledy, žil,“ přikývla Sheena a snažila se popadnout dech, zatímco je míjelo čím dál víc lidí. Pohybovali se jako náměsíční. „Ale vrátil se tam.“ Ukázala za sebe na hořící les. „Říkal, že slyšel nářek Faliných štěňat.

Říkal… říkal, že je půjde zachránit,“ vzlykala. „Jak to chce udělat? Jak může z toho inferna kohokoli zachránit?“

Nik ji popadl za obě ramena a přinutil ji, aby se mu podívala do očí. „Sheeno, musíš se nadechnout a uklidnit. Hned. Tihle lidi tě potřebují.“

Sheena si přejela třesoucí se rukou po špinavém obličeji a otřela si pot, slzy a saze. „Dobře. Ano. Máš pravdu.“ Roztřeseně přikývla. Potom se zadívala na Nika, jako by byl jejím záchranným lanem. „Co můžu udělat?“

„Jdete správným směrem. Jděte dál po téhle stezce až ke kanálu. Kdyby se vítr znovu obrátil, celý tenhle les chytne. Kanál je vaší jedinou nadějí.“

„Ale tolik z nich je raněných! U kanálu nejsou žádné zásoby. Jak jim mám asi pomoct? Niku, bojím se, že to nepřežil nikdo z léčitelů. Odmítali opustit pacienty na ošetřovně, s kterými nemohli hýbat. Slyšela jsem je křičet. Myslím, že jejich křik budu slyšet navždycky.“

Nik zatřásl Sheeninými rameny. „Přestaň! Přestaň na to myslet! Nějaké zásoby jsou na pozorovatelně, která je nejblíž u kanálu – to víš. Jděte tam. Jestli jsou léčitelé mrtví, musíme zastat jejich práci.“

„Kde je Mari? Ona je léčitelka. Může pomoct. A Sol? Kde je náš Sluneční pastor?“

Nik se ujistil, že jeho hlas bude znít silně a klidně. „Mari se musela vrátit na území poutníků. A Sol je po smrti.“

Sheena vrtěla hlavou. Vytřeštila šokovaně oči. „Sol je po smrti? Ne. Ne, to nemůže být pravda. Dokonce i naše slunce se obrátilo proti nám!“

„Sheeno, poslouchej mě. To, co se tady děje, nemá s naším sluncem nic společného. Souvisí to s lidmi, chamtivostí a předsudky, ale teď nemám čas ti to vysvětlovat. Jediné, co potřebuješ vědět, je, že Thaddeus je nebezpečný a nedá se mu věřit. Zabil mého otce.“

„Cože? Jak?“ vyhrkla.

Nik rychle zavrtěl hlavou. „Teď ne. Později. Teď stačí, že víš, že mu nemůžeš věřit, a možná ani Cyrilovi. Nejsem si jistý, jak daleko se Thaddeův jed rozšířil. Sheeno, naši lidé nás potřebují. Dostaň všechny, co můžeš, ke kanálu. Pošlu ti pomoc. Zásoby bývají i na staré meditační terase a ta je ve starém lese, dost daleko od města, aby tam požár nedosáhl.“ Zatím tam nedosáhl, pomyslel si Nik, ale to si nechal pro sebe a rychle dodal: „Zajistím, aby ti ty zásoby někdo přinesl.“

„Dobrá. Odvedu co nejvíc lidí ke kanálu. Já… zkontroluju pozorovatelnu, jestli tam jsou zásoby pro nouzové případy. Ale, Niku, brzy se setmí. Tihle lidé jsou zranění – někteří těžce. Hejno ucítí krev a budeme…“

„Sheeno, vzchop se! Jeden krok po druhém. Do soumraku zbývají ještě celé hodiny. Je dost času na to vytyčit perimetr – nebo dokonce zavěsit cestovní ochranné kokony a houpací sítě na stromech poblíž kanálu, když na to přijde. To zvládneš. Vím, že ano.“

Sheena roztřeseně přikývla. „Dobrá, dobrá. Máš pravdu. Zvládnu to. Udělám to. Ale pospěš si, Niku. Spousta zraněných stojí na nohou jen díky šoku a adrenalinu. Až se zhroutí, dopadnou tvrdě. A až na základní úkony nemám tušení, jak jim pomoct.“

„Nenechám tě na holičkách, slibuju,“ ujistil ji Nik. „Pojď, Laru!“ Jak běžel okolo zástupu pochodujících zraněných, slyšel, jak Sheena začala lidi povzbuzovat a povídat jim, že kanál je blízko… že bezpečí je blízko. Nik zaťal zuby, běžel a tiše se modlil, aby mu na tu noční můru, která je čeká, otec propůjčil sílu a moudrost.

2. kapitola

Poblíž města ve stromech, kde se les stal znovu známým přítelem, sešli Nik a Laru ze stezky. Vydali se k hřebeni a zvolili nejkratší cestu ke středu města. Štiplavý kouř cítil Nik až v krku, svou hořkostí mu naplnil ústa. Zastavili se na začátku pěšiny, poblíž prvních obřích borovic, v nichž bydlel Lesní kmen. Jak kolem nich vířil kouř, zmátlo to na okamžik Nikův orientační smysl. Potom neustále se měnící vítr tu šeď rozdělil a před nimi se náhle objevila vřískající postava. Nik poznal, že jde o ženu a že v náručí svírá černého teriéra, přestože jí záda tuniky hořely.

„Zůstaň stát!“ zařval Nik a vyběhl jí naproti. „Můžu ti pomoct, ale musíš –“ Laru vedle něj po hořící ženě skočil a srazil ji na zem. Teriér jí vypadl z rukou a Nik si zběsile strhl košili, přikryl ji a dusil plameny.

„Falo!“ vykřikla žena. „Falo!“

„Rose, to jsem já, Nik.“ Střelil pohledem po malé teriérce, která se tiskla Laruovi k boku a šokem se chvěla. „Fala je v pořádku. Laru ji hlídá. Nehýbej se. Oheň jsem uhasil. Teď se musím podívat, jak moc jsi popálená.“

Rose pod jeho rukama znehybněla, ale otočila hlavu, aby se mohla bolestí naplněnýma očima podívat na svou teriérku.

„Její štěňata. Falina štěňata. Jsou tam.“ Rose se zlomil hlas a na tváře jí vyhrkly slzy. „O’Bryan se je snažil zachránit, ale pak hořící větev ze sousední borovice přenesla požár na náš strom.“

„Kde je? Kde je O’Bryan?“

Rose ukázala třesoucí se rukou za sebe – na stěnu kouře a horka. „Tam. Je pořád tam.“

Nik si vedle ní klekl. „Můžeš se posadit?“

Přikývla a nechala Nika, aby jí pomohl do sedu. Fala se dopotácela ke své kumpánce a Rose si přitáhla malou teriérku na klín a držela ji u sebe. „Jak moc je to zlé?“ zajímala se.

„Nejsem léčitel, ale myslím, že to až tak zlé není,“ odpověděl Nik. „Tuniku máš téměř zničenou, skoro ti však ochránila kůži. Zvládneš jít?“

„Myslím, že jo. Ale neopustím ta štěňata.“ Rose se začala zvedat na nohy, pořád přitom držela Falu. „Musím se tam vrátit. Musím je odtamtud dostat.“

„Půjdu tam já.“ Zastavil ji rukou Nik. „Ty vezmi Falu a jdi po stezce, která vede dolů z hřebene ke kanálu. Sheena je kousek před tebou se skupinou našich lidí. Seženeme pomoc. A až najdu O’Bryana a štěňata, přinesu ti je.“

Zírala na něj vytřeštěnýma očima, které se jí šokem leskly. „Falu by to zabilo, kdyby přišla o celý vrh. To jsem řekla O’Bryanovi, když mi pomáhal. Omlouvám se, Niku. Nechtěla jsem, aby zemřel i on.“

„O’Bryan nezemřel. Ani Falina štěňata. Jdi do bezpečí. Já se postarám o zbytek.“

„Niku, kde je Sol? Proč nezastavil ten požár?“

„Všechno bude v pořádku. A ten požár zastavíme.“ Nik se vyhýbal Rosiným otázkám a obrátil ji čelem ke stezce vedoucí ke kanálu. „Běž. Setkáme se u kanálu i s Falinými štěňaty.“

Rose pomalu přikývla. „Zachraň je, a tím zachráníš Falu i mě. Bez ní nepřežiju.“ Potom sevřela svou chvějící se teriérku v náručí a potácela se pryč.

Nik neváhal. „Musíme najít O’Bryana!“ řekl Laruovi. Velký ovčák zafuněl a bez váhání zamířil do kouřové stěny s Nikem hned v patách.

Ušli sotva pár kroků, když Laru prudce obrátil hlavu na stranu, jak zachytil O’Bryanův pach. Nadšeně zaštěkal a na rozcestí odbočil doleva. Nik běžel za ním a měl co dělat, aby silnému ovčákovi stačil.

„O’Bryane! Ozvi se! Kde jsi?“ vykřikl Nik.

„Tady! Tady!“

Laru vystřelil do vířícího kouře a Nik ho zcela ztratil z očí.

„O’Bryane!“ zavolal znovu.

„Tady, Niku! Tady!“

Nik běžel za zvukem bratrancova hlasu a ovčákova štěkotu a pak se musel prudce zastavit na spadlém kmeni, protože málem vrazil do Larua a muže na kolenou, vedle nějž ovčák stál. O’Bryan k Nikovi s nevěřícným úsměvem na upoceném, ohněm zarudlém obličeji vzhlédl

„Objevuješ se na nejdivnějších místech, bratránku,“ pronesl mezi nádechy. „Ale jsem za to rád.“

Nik vedle mladého muže, který mu byl víc bratrem než bratrancem, poklekl. O’Bryanova košile vypadala podivně. Paže měl obtočené kolem těla, jako by se snažil udržet trup pohromadě. Nika bodl strach. „Kde jsi zraněný? Na hrudi? Jsi popálený?“

„Nejsem zraněný. Ne moc. Jen popadám dech. Tihle kluci jsou o moc těžší, než vypadají.“

Teprve tehdy si Nik všiml, že se přední část bratrancovy košile pohybuje. O’Bryan otevřel náruč – paže měl zarudlé, ožehlé a pokryté puchýři – a odhalil pět černých hlaviček, které se pod košilí kroutily, aby vystrčily čumáčky na zakouřený vzduch.

„Falina štěňata!“ vyhrkl Nik. „Tak tys je opravdu zachránil.“

„Musel jsem. Ty a Sol nemůžete být jedinými hrdiny v rodině.“

„Máš popálené paže i obličej.“ Nik ho přejel rychlým pohledem. „U podělaných broučích koulí, O’Bryane, co sis myslel? Vždyť jsi včera málem umřel na sněť.“ Nik si nebyl jistý, jestli má spíš chuť bratrance praštit, nebo ho obejmout.

„Máš pravdu, bratránku. Tohle rozhodně není nejvhodnější doba, aby v lese hořelo.“ Drze se na Nika usmál.

Nikovi se nevýslovně ulevilo a odsedl si, když se mezi ně vtlačil Laru, aby očichal vrtící se teriéry. „Jsou všechna štěňata v pořádku?“

„Jo, nic jim není. Musíme najít Rose a Falu. Rozdělili jsme se, když chytil jejich strom. Fala byla obavami bez sebe a Rose na tom nebyla o moc líp.“

„Jsou v pořádku. Poslal jsem je ke kanálu. Sheena tam vede skupinu zraněných. Musím pro ně sehnat zásoby a potom –“

Zkázonosný vítr znovu změnil směr, zvedl Nikovi vlasy a ve víru kouře, jisker a horka zaburácel kolem nich s téměř lidským zavytím – přibýval na síle se zdánlivě neukojitelnou potřebou požrat celý Lesní kmen.

„Shoří celý les! Vypadá to, jako by ten vítr krmil požár úmyslně!“ Nik se rozhlédl, snažil se něco skrz kouř spatřit a odhadnout, kterým směrem se teď plameny budou šířit.

„Niku, musíš dostat Sola k protipožárnímu pásu, aby přivolal energii slunce a zastavil to, než oheň zničí mateřské stromy.“ Z O’Bryanova hlasu se veškerá lehkost vytratila.

„Sol je po smrti.“

O’Bryan stáhl obočí a rychle zavrtěl hlavou, jako by se snažil bratrancových slov fyzicky zbavit. „Cože?“

„Otec je mrtvý,“ promluvil Nik pomalu, aby se mu nezlomil hlas.

Bratrancovy oči zaplavily slzy a mlčky mu stékaly po ohněm zarudlých tvářích. „Jak?“

„Thaddeus ho zastřelil.“

„Počkat, to ne! Kumpán zastřelil našeho Slunečního pastora? To… to se nemohlo stát! To se nikdy nestalo!“ Popadl Nikovu košili a bratrancem zatřásl. „To musí být omyl!“

Nik položil ruku na O’Bryanovu pěst. „Není to omyl. Byl jsem u toho. Thaddeus se pokusil zabít Mari. Otec jí zachránil život.“

„Mari? Ale tu je třeba chránit! Dokáže léčit sněť!“

„Na tom Thaddeovi ani Cyrilovi ani za mák nezáleželo. Záleželo jim jedině na tom, aby poutníci nadále zůstali našimi otroky.“

„Cyril v tom měl prsty? To je šílené. Stalo se to na Farmě? Pokusila se Mari osvobodit hrabošky – promiň, teda poutnice?“

„Osvobodit ne, ne v tu chvíli. Léčila je z toho smutku, co je zabíjí. Thaddeus nějak zjistil, že tam je – sehnal Cyrila a dali dohromady skupinu bojovníků. Můžu jen hádat, jaké blbosti jim o ní a o otci namluvil. Zaútočili na nás. Tak začal ten požár. Přeskočil kanál a stoupal po hřebeni.“

„Je těžké tomu všemu uvěřit.“ O’Bryan se zadíval z něj na Larua a zpátky na Nika.

Nik jeho nepoloženou otázku zodpověděl. „Laru si zvolil, že nezemře s tátou. Vybral si mě. Je můj kumpán.“ Velký ovčák se o Nika opřel a pohlédl na něj jantarovýma očima naplněnýma bezpodmínečnou láskou.

„Pořád to nechápu – nemůžu tomu uvěřit.“

Nik Larua objal, než se obrátil zpátky k O’Bryanovi. „S podrobnostmi tě seznámím později. Nejdřív musíme pomoct našemu kmeni.“ O’Bryan vážně přikývl a Nik pokračoval. „Viděl jsi Wilkese a bojovníky? A Thaddea? Viděl jsi ho?“

„Viděl jsem jenom Wilkese a jeho Odina. Doběhli ke kmeni jako první a spustili požární poplach. Řekl, že děti, staří a nemocní se musí evakuovat, a všichni ostatní ať jdou k Jezevčímu potoku. Tam chtějí vytvořit protipožární pás.“

Nik přikývl. Dávalo smysl, že se pokusí utnout požár u jejich hlavního vodního zdroje. Jezevčí potok byl velký a rychlý říční přítok, který pramenil hluboko v Hraničních horách severozápadně od města a hnal chladnou, čistou vodu středem území Lesního kmene. Oblast okolo potoka byla vždycky dobře vyčištěná a úzkostlivě udržovaná, takže se okolo břehů nehromadilo křoví ani odpadky.

„Na každé straně potoka je pěkně široký pruh a samozřejmě to, že uprostřed toho prostoru teče proud hluboké vody, je výhoda. Protipožární pás by tam mohl fungovat,“ poznamenal Nik.

„Ne bez Slunečního pastora, který by přivolal oheň ze slunce,“ namítl O’Bryan.

„Slunečního pastora nemáme,“ podotkl Nik vážně.

„Pak jsme v háji.“

„Ne nezbytně. Možná mám nápad,“ řekl Nik.

„Myslíš na Mari, že jo?“

„Ne! Nemůže sem přijít – ne teď. Thaddeus by ji zabil,“ prohlásil Nik.

„Niku, přivolala oheň, když její matka –“ začal O’Bryan, ale Nik ho přerušil.

„Ne! Teda jo, přivolala. Ale nemá tušení, jak to znovu udělat, natož jak to ovládat. Spíš jsem myslel na starší a na bojovníky jako Wilkes – dokonce i já bych mohl pomoct. Když se hodně snažím, dokážu zahřát hrnek vody. A víš, že někteří ze starších dokážou vyloudit jiskru, aby zapálili svíčku nebo zažehli ohniště.“

O’Bryan se na něj skepticky zadíval. „Zahřát vodu, zapálit svíčku nebo vyvolat jiskru, aby chytil suchý troud v ohništi v útulném hnízdě, je něco zcela jiného než přivolat sluneční oheň.“

„To si uvědomuju. Ale co když spojí síly všichni, kteří v kmeni dokážou zahřát vodu, zapálit svíčku nebo další drobnosti? Nemohli bychom mít společně dost síly sluneční oheň přivolat?“

„To zní jako otázka, kterou bys měl položit Slunečnímu pastorovi.“

„Slunečního pastora nemáme – a ani čas na otázky. Musíme jednat a přesně to udělám,“ prohlásil Nik. „Vezmi ta štěňata. Znáš tu stezku, která vede po západním břehu kanálu?“

O’Bryan přikývl. „Znám.“

„Dej se tím směrem.“ Nik ukázal přes rameno. „Překročíš malý potok a pak bys měl na tu stezku narazit a dohonit Rose a Sheenu a zbytek jejich skupiny. Dostaň všechny ke kanálu a snaž se je uklidnit. Dohlédni, aby se každý pořádně napil vody. Ať jsou zticha a v klidu. Neříkej jim, že je otec po smrti – vyvolalo by to jenom paniku. V pozorovatelně u kanálu jsou zásoby pro případ nouze. Jakmile budu moct, pošlu další zásoby a pomoc.“

„Kam půjdeš ty?“ zeptal se O’Bryan.

„K Jezevčímu potoku. Vytvořit protipožární pás,“ odpověděl Nik.

„Dobrá. Pomoz mi vstát a srovnat tahle štěňata. A pak se oba vydáme na svou misi.“ Podržel si vrtící se štěňata jednou rukou u hrudi a druhou natáhl k Nikovi, který ji chytil a vytáhl ho na nohy. Zrovna urovnávali kroutící se malé teriéry v O’Bryanově košili, když z kouře za Nikem vyklopýtala Rose.

„O’Bryane! Díky slunci! Tys je zachránil!“ Rose přiběhla k O’Bryanovi, který se sehnul, aby opatrně položil štěňata na zem, a umožnil tak Fale, aby se se svými mláďaty přivítala. Rose skrz slzy vyhrkla: „Děkuji ti, ach, děkuji ti! Nikdy se ti nebudu moct za tvou statečnost dost odvděčit.“

„Když vidím ty malé hochy s Falou, šťastné a zdravé, jako odměna mi to stačí,“ prohlásil O’Bryan.

„Rose, co tady děláš? Řekl jsem ti, ať jdeš ke kanálu a počkáš tam. Zabloudila jsi snad v tom kouři?“ zajímal se Nik.

Rose zavrtěla hlavou. „Nezabloudili jsme. Požár se rozšířil po spodní části hřebene. Odřízl nás. Nevěděla jsem, kam jinam jít.“

„To je zlé,“ zamumlal Nik spíš pro sebe než pro Rose. „Nemůžeš se vrátit k Lesnímu kmeni. Tam hoří taky.“

„Co kdybychom zamířili k té staré meditační plošině? Ta je od města ve stromech docela daleko,“ navrhl O’Bryan.

„Ale ne dost daleko a poblíž je jen malá studánka, žádný jiný zdroj vody. Tam by člověk mohl snadno skončit v pasti,“ prohlásil Nik.

Najednou uslyšeli praskání v křoví a vyrazil k nim Kapitán. Divoce štěkal. Za ním se objevila Sheena a plahočila se pod váhou dvou dívek, které podpírala. Zdálo se, že jedna má vyvrtnutý kotník a ta druhá popáleniny na levé noze a paži.

Nikovi se sevřel žaludek. „Co se stalo?“

Zatímco pomáhal zraněným dívkám posadit se na mechem pokrytou zem, Sheena si setřela pot ze začouzeného obličeje a vysvětlovala: „Většina skupiny se dostala na stezku ke kanálu. Ale já zaslechla tady Saru a Lydii volat o pomoc a vrátila jsem se pro ně. Jenže vítr změnil směr. Jiskry zapálily suchý cedr a odřízl nás od ostatních.“ Sheena pokynula Nikovi a O’Bryanovi, aby od obou dívek a Rose poodešli. Ztišila hlas.

„Nevím, jestli se ostatní dostali až k vodě. Bylo to zlé, opravdu zlé. V jedné chvíli tam byl jenom kouř a v další se všude objevily jiskry a plameny. Možná jsou všichni mrtví.“ Sheena hleděla na Nika vyděšenýma očima. „Měla bych se pro ně vrátit. Měla bych se k nim pokusit dostat.“

„To ničemu nepomůže, jen by ses i s Kapitánem ocitla v nebezpečí,“ namítl O’Bryan.

„Má pravdu,“ přikývl Nik. „Jestli je pohltily plameny, jsou mrtví. Jestli ne, už jsou u kanálu a, doufejme, v bezpečí.“

„Jsem skoro ráda, že tu Crystal není. Zničilo by ji, kdyby viděla, jak město a naši lidé hoří. Co budeme do pekla dělat?“ zeptala se Sheena.

Nik si prohrábl vlasy a snažil se urovnat si myšlenky. Nemají možnost zjistit, jak daleko po spodní části hřebenu se požár rozšířil. Možná jsou od kanálu zcela odříznutí. A nedává smysl, aby se zraněné holky a Rose vracely zpátky do města – ani tam není bezpečno. Potřebují vodu, úkryt a bezpečí…

Najednou Nik věděl, co musí udělat.

„O’Bryane, dokážeš najít cestu k tomu potoku na území poutníků, kde jsme poprvé našli Rigelovy stopy?“

Bratranci vyletělo překvapením obočí vzhůru, ale přikývl.

„Jsem si celkem jistý, že dokážu, dokonce i v tomhle kouři. Chodili jsme se tam dívat mockrát.“

„Dobrá, uděláte tedy tohle: Doveď Sheenu, Rose a dívky k tomu potoku. Měli byste tam najít útočiště, na shromaždišti poutníků. Najdu vás tam, jakmile budu moct, ale kdyby se něco stalo… Jděte za Mari. Pomůže vám. Vím, že ano.“

„Počkej, jak se dostanu k Mari?“

„K Mari? K té dívce, která zachránila Kapitána?“ zeptala se Sheena.

Nik přikývl. „Ano, Mari zachránila Kapitána a O’Bryana.“

„Zdá se, že je nadaná léčitelka, ale nerozumím tomu. Proč máme jít na shromaždiště hrabošů, abychom našli Mari?“

„Právě teď je moc komplikované to vysvětlovat. Můžeš mi prostě věřit?“

Sheena se podívala z Nika na O’Bryana a rychle se rozhodla. „Věřím ti. Kapitán i já jsme naživu jen díky tvojí Mari.“

„A já taky,“ dodal O’Bryan. „Pořád ale nevím, jak ji najít.“

„Kapitán ji najde – nebo spíš vystopuje Rigela. A kde je Rigel, tam je i Mari,“ vysvětlil Nik.

„Jestli je to štěně někde poblíž shromaždiště, můj Kapitán ho najde,“ potvrdila Sheena.

„Nechej ho hledat na jihovýchodě. A volejte na Rigela, až budete hledat. Nevzdávejte to. Slibuju, že k vám nakonec přijde.“

„Počkej, bratránku. Brzy se k nám připojíš, je to tak?“

„Pokusím se, ale jestli se nedostanu z města, musíš Mari najít. Pověz jí… pověz jí, že je mi to líto. Řekni jí, že jsem chtěl, aby to skončilo jinak.“

„Bratránku, nic takového jí říkat nebudu. Nenechej se zabít. Jestli nepřijdeš na to, jak ten požár zastavit, tak z toho pekla prostě uteč. Jestli tam umřeš, Mari nebude jediná, kdo na tebe bude naštvaný.“

Nik rychle bratrance objal. „Udělám, co budu moct, O’Bryane.“

„Jestli uvidíš mé rodiče…“ začal O’Bryan, ale jeho slova se vytratila a on si přiložil dlaně k očím.

„Jestli je uvidím, udělám všechno, co budu moct, abych je odtamtud dostal,“ ujistil ho Nik.

O’Bryan ztěžka polkl. „Nic víc nežádám.“

„Dobrá, tak si s Sheenou, Rose a těmi holkami na pár minut odpočiňte a pak se vydejte na cestu. Je příliš nebezpečné zůstávat poblíž našeho města. Laru a já vyrážíme.“

Sheena se dotkla jeho ramene, než se mohl pohnout. „Ať ti žehná slunce, dá ti sílu a udrží tě v bezpečí,“ promluvila vážně.

„A stejně tak tobě, Sheeno.“ Potom Nik pokynul Laruovi.

„Jdeme!“

3. kapitola

Mari sešla z cesty, která vedla zpátky k Nikovu Lesnímu kmeni, a ponořila se mezi stromy. Krátce se prodírala mezi křovisky, než si zmateně začala okusovat ret. Jak vpadla do lesa a vzdálila se od hořícího města, kouř nebyl tak neproniknutelný, ale pořád byl dost hustý, aby clonil oblohu a mátl její orientační smysl. Mari se otáčela v pomalém kruhu a snažila se přijít na to, jak přesně by mohla obejít území Lesního kmene a neztratit příliš času cestou na jihovýchod a do bažinatějšího lesa, kde mají svá doupata poutníci.

Šla jedním směrem, ale narazila na tak husté ostružinové houští, že museli i se štěnětem opatrně vycouvat. Přemáhalo ji rozladění. Mari hledala jakékoli znamení, které by jí pomohlo najít cestu domů.

Rigel pár kroků před ní ztuhl. Se zvednutou hlavou, ušima i ocasem očichával vzduch. Z hloubi hrudi se mu ozvalo varovné zavrčení a upozornilo ji na to, že nejsou sami. S Rigelem po boku začala couvat a horečně se ohlížela po nějakém padlém kmeni nebo hustém křoví, za nímž by se mohli ukrýt, když tu se před nimi objevila Isabela, nově osvobozená poutnice, kterou Mari ihned poznala.

„Mari! Mari! Našla jsem tě! Nemůžu uvěřit, že jsem tě našla!“ Isabela k ní přispěchala a vzápětí se prudce zastavila, když skoro vrazila do Rigela, který se ochranitelsky tiskl k Mari a varovně vrčel.

„Mari?“ zašeptala mladá žena ztuhle skrz strachem zbělalé rty. „Pomoz mi! Nedovol mu, aby na mě zaútočil!“

„Rigele, to nic. Isabela je moje přítelkyně,“ řekla Mari štěněti a poplácala ho po hlavě, přestože se už uvolnil a přestal vrčet. „Neboj se ho. Dávám ti své slovo, že ti neublíží,“ pověděla dívce.

Ta stále s očima vytřeštěnýma strachem zírala na Rigela.

„Nechápu to. Proč je s tebou ovčák od kumpánů?“

„Rigel je se mnou, protože já jsem jeho kumpánka.“ Mari se snažila, aby to znělo co nejnenuceněji. „Asi sis ho předtím na molu nevšimla.“

„Všimla. Myslela jsem, že patří k tomu mladému muži z Lesního kmene, který přišel včera pro Jennu. Myslím, že se jmenuje Nik. Já… nevím jistě. Potom, co jsi nás dnes omyla, jsem poprvé od doby, kdy nás vzali do zajetí, dokázala myslet jasně.“

„Máš pravdu. Jmenuje se Nik. Jeho psí kumpán se jmenuje Laru. Tohle je Rigel, Laruův syn. Patří ke mně a já patřím k němu.“

Isabela se podívala z Rigela na Mari. „Ale to není možné. Přece nejsi –“ Když si ji dívka skutečně prohlédla a pochopila, Mari viděla, v jakém je šoku. „Tvoje vlasy… tvůj obličej. Jsi to ty a nejsi to ty,“ promluvila Isabela pomalu. „Vypadáš jako jedna z nich.“

Mari se narovnala. „Můj otec byl kumpán, člen Lesního kmene. S mámou jsme to před klanem tajily. Jenže máma umřela a situace v klanu se změnila. Přestala jsem se skrývat.“

Isabela dál zírala na Mari a svírala ruce do pěstí. Nakonec se zeptala: „Patříš teď k nim? K Lesnímu kmeni?“

Mari si odfrkla. „Připadalo ti, že k nim patřím, když po mně stříleli?“

„Ne, ale ten mladík – Nik. On a Sluneční pastor byli s tebou, myslím.“

„To byli. Jsou.“ Mari potřásla hlavou, potom se opravila a smutně pokračovala: „No, Nik je. Sluneční pastor Sol byl jeho otec. Zahynul na tom molu, když mě chránil.“

„Pořád nechápu, jak se to všechno stalo.“ Isabela ukázala na Mari a Rigela.

„Je to dlouhý příběh, který ti ráda povím, ale radši až nebudeme uprostřed hořícího lesa.“

„Dobrá, dobrá, souhlasím. A stejně se musíme vrátit k ostatním,“ dodala Isabela.

„K ostatním?“

„Nechala jsem na mýtině nedaleko odsud skupinu žen. Šla jsem napřed a snažila se zjistit, kde to jsme. To ten kouř. Nedokážeme poznat, kterým směrem se vydat domů. Je divné, že to říkám, ale děkuji Matce Zemi, že jsi jeho kumpánka…“ Isabela se odmlčela a kývla bradou na Rigela, aniž by se na mladého psa podívala. „On zná cestu domů, že ano?“

„Rigel? No ovšem.“ Mari měla co dělat, aby se neplácla do čela a neprohlásila se za hloupé malé děcko. Dokonce i Isabela ví, že Rigel dokáže po čichu najít cestu domů. Co se to se mnou děje? Mělo mě to napadnout mnohem dřív a měla jsem ho nechat, aby cestu domů vystopoval! Skoro slyšela mámu, jak ji napomíná, ať je k sobě laskavá – ať nemrhá časem na peskování sebe samé, a místo toho jedná. Mari došla k Isabele.

„Doveď mě k těm ostatním ženám. Potom nechám Rigela, aby nás dovedl domů.“

„Tudy. Označila jsem si stromy, abych k nim našla cestu zpátky.“ S Mari mezi sebou a Rigelem se Isabela dala do kroku a zvedla dlouhý kus křemene, který držela v ruce, aby ukázala na značku, kterou udělala v kůře blízkého stromu.

„Dobrý nápad.“ Mari pozorovala mladší dívku, jak šedýma očima neustále nervózně pokukuje po Rigelovi. „Opravdu se ho nemusíš bát. Ublížil by ti, jedině kdybys na mě zaútočila.“

„To bych neudělala! Jsi výjimečná. Jsi naše Luňanka.“

„Isabelo, ty a já se moc nelišíme. Obě máme barvu očí, která dokazuje, že v sobě neseme dědictví Luňanek.“

„Jenže ty skutečně dokážeš přivolat energii luny. Já ne.“

„Tím bych si nebyla tak jistá. Co kdybychom se soustředily na to, co máme podobné, místo na… no…“ Mari se odmlčela a udělala smírné gesto směrem k Rigelovi, „… naše očividné odlišnosti.“

„Mluvíš hodně jako tvoje matka,“ pronesla Isabela s váhavým úsměvem.

„To je to nejhezčí, cos mi mohla říct. Děkuju ti. Znamená to, že souhlasíš?“

Isabelin úsměv se rozšířil. „Nikoho se zdravým rozumem by nenapadlo s Ledou nesouhlasit.“

„Beru to jako ano,“ řekla Mari a pomyslela si: Přijala mě další žena z klanu – kolik jich ještě zbývá?

Kráčely v tichosti, šly podle značek, které v šeru a kouři jako by svítily. Mari počkala, až Isabela přestane s obavami pokukovat po Rigelovi a trochu se uklidní, než se zeptala:

„Kolik žen s tebou je?“

„Dvacet. Víc se mi jich dát dohromady nepodařilo. Já… nevím, kolik dalších se z kanálu dostalo. Proud byl příliš silný. A když se k tomu chaosu, co způsobili kumpáni, přidal ještě kouř, asi je to zmátlo a nemohly najít břeh. Utopily se. Spousta se jich utopila.“ Isabela se odmlčela, ztěžka polkla a otřela si oči. „Našla jsem těla. Velké množství těl.“ Hlas se jí při posledním slově zlomil do vzlyku.

„Ach, u bohyně, to ne!“ Mari stiskla rty a bojovala s přílivem viny. „Nepřemýšlela jsem. Měla jsem být chytřejší. Jenom jsem se snažila pomoct…“ Slova se vytratila, jak si otírala hořké slzy.

„Mari.“ Isabela se zastavila a vzala ji za ruku. „Nebyla to tvoje vina. Opravdu nebyla.“

Mari skrz slzy viny a smutku zamrkala. „Nechtěla jsem, aby se tohle stalo. Ne takhle. Vyléčila jsem Solovu synovci sněť. Řekl mi, že můžu požádat o protislužbu – o cokoli. Tak jsem mu pověděla, že chci omýt otrokyně z noční horečky. Chtěla jsem na Sola a ostatní kumpány zatlačit, aby vás osvobodili – vás všechny – výměnou za léčbu sněti členů Lesního kmene. Přísahám, že tak jsem to chtěla.“

Isabela sevřela Mariinu ruku ve svých. „Samozřejmě.“

„Jenže všechno se seběhlo tak rychle! Nikdo kromě Nika a Sola neměl vědět, že tam jsem. Nevím, jak nás ostatní našli. Nechtěli slyšet hlas rozumu – neposlouchali ani svého Slunečního pastora. Měla jsem počkat. Neměla jsem léčit nikoho, dokud by neosvobodili všechny poutnice, dokud byste nebyly v bezpečí. Je mi to líto. Je mi to tak moc líto.“

„Poslouchej mě, Mari. Udělala jsi správnou věc. Omyla jsi nás z horečky. Pomohla jsi dokonce i těm, které se utopily na útěku. Dnes, pro některé z nás poprvé za mnoho let, jsme znovu poznaly štěstí a naději. Všechny se shodneme, že smrt není za takový dar příliš velká cena.“

Mari přikývla a zahnala vinu a lítost, které hrozily, že ji přemůžou. Na prozkoumání svých pocitů bude mít čas později. Teď musí jednat.

„Tak pojďme shromáždit ty, které z našeho klanu zbyly, a dostaňme je bezpečně domů. Konečně,“ prohlásila Mari rezolutně.

Obě ženy a mladý ovčák společně vešli na malou mýtinu vedle suchého řečiště, kde se poutnice, od asi desetiletých děvčat po dospělé ženy, shlukly do promočené, vyděšené skupiny. Když vzhlédly a uviděly Mari, začaly ji nadšenými výkřiky vítat, ale kvůli Rigelovi po jejím boku jejich vítání utichalo a začalo ho nahrazovat ustrašené mumlání a zmatené pohledy. Mari narovnala záda, zvedla bradu a položila ruku ovčákovi na hlavu, zatímco se dívala z jedné ženy na druhou a čekala, až se skupina utiší. Potom promluvila silným, jasným hlasem, který nepřipouštěl námitky. „Jmenuje se Rigel. Ano, je to ovčák a je můj. Jak víte, jsem Ledina dcera, ale také dcera jednoho kumpána. Rigel vám neublíží. Vím, že je to pro vás těžké, ale spolu se mnou musíte přijmout i jeho. Jestli to dokážete, pojďte se mnou. Rigel nás dovede domů.“ Zhluboka, očistně se nadechla a dodala: „Jestli to nedokážete – nedokážete přijmout mě a Rigela – stejně vás domů dovedeme. Tam už bude na vás, jestli se připojíte k jinému klanu, jakmile si odpočinete a připravíte se na cestu. Pomůžu vám. Udělám, cokoli budu moct, ale nebudu skrývat, kdo jsem. To už nikdy dělat nebudu.“

Následné ticho se táhlo tak dlouho, až Mari začalo být špatně od žaludku. Potom vstala starší žena, jejíž obličej jí byl povědomý, ale na jejíž jméno si nemohla vzpomenout.

„Kde je tvůj otec, ten kumpán?“ zeptala se žena.

„Zemřel, když jsem byla ještě miminko.“

„A ten domov, kam nás tvůj pes povede – je to doupě poutníků, nebo město ve stromech kumpánů a to otroctví, které s tím souvisí?“

„Domov je území poutníků a doupata, co tam na vás čekají,“ odpověděla Mari a snažila se nedat v hlase najevo nelibost.

„Nikdy bych vás nevedla zpátky do zajetí.“

Pohled starší ženy nezakolísal a ani Mari neuhnula očima.

„Je pravda, že je Leda po smrti?“

„Ano,“ přikývla Mari.

„A ty jsi teď Luňanka místo ní?“

„Ano, jsem. A taky Sora,“ dodala Mari, čímž vyvolala v naslouchající skupině šok.

„Dvě Luňanky na jeden klan? To je neslýchané,“ pronesla starší žena.

„Omlouvám se, matko.“ Mari použila formální titul pro dospělou ženu klanu. „Pamatuji si tvou tvář, ale ne tvé jméno.“

„Jsem Serena. Tvou matku jsem považovala za svou přítelkyni, stejně jako za svou Luňanku.“

Mari přikývla a najednou si vzpomněla, proč je jí Serenin obličej tak povědomý. „Byla jsi porodní bábou v porodním doupěti, než tě zajali.“

Serena přikývla. „Ano, byla.“

Mari promluvila vřelejším tónem. „Potom jistě chápeš, proč je důležité, abychom jako klan spolupracovali. V porodním doupěti jsi to dělávala denně. A stejně tak jsme se rozhodly spolupracovat se Sorou. Od smrti mé matky se situace změnila. Celý klan se změnil. Je doba, kdy Luňanky nalézají sílu jedna ve druhé, stejně jako v luně.“ Mari jim říkala pravdu jasně a přímo.

„S tou příšerou po tvém boku je těžké uvěřit čemukoli, co říkáš,“ ozval se hlas zprostředka skupiny.

„Rigel mi bude navždycky po boku, zvykněte si na to,“ zazněla Mariina odpověď ostře a jasně.

„Psi patří našim nepřátelům!“ vykřikla jiná žena.

„Omyla nás!“ Isabelin hlas proťal souhlasné mumlání žen a umlčel je. „Ten pes k ní patřil i tehdy. Byl tam na molu po jejím boku. Co se s vámi děje? Jen díky Mari už nepřebýváme v těch plovoucích klecích a nečekáme na smrt ze spárů noční horečky. Povolala lunu a to znamená, že je naší Luňankou. Už nejsme v zajetí. Jdeme domů! A to jenom díky Mari. O nic dalšího se nestarám a neměly byste to dělat ani vy.“

Mari vyslala k Isabele rychlý, vděčný úsměv, potom se zhluboka nadechla a znovu nabyla ztracenou trpělivost. „Vím, že je to obtížné. Některé z vás si mě budou pamatovat jako Ledinu nemocnou dceru. Pravdou je, že jsem nikdy nemocná nebyla. Jenom jiná a máma si myslela, že je nejlepší mou odlišnost před vámi skrývat. Máma už tu není a já jsem se skrýváním skoncovala. Buď mě přijmete takovou, jaká jsem, nebo ne. Tak či tak tu teď mrháme časem. Opravdu se tu chcete potulovat po hořícím lese, až slunce zapadne?“

„Ne, já nechci,“ prohlásila pevně Isabela. „Chci jít domů. Budu následovat Mari a Rigela.“ Otočila se k Mari a formálně, s respektem se jí poklonila. Potom se napřímila a probodla skupinku ostrýma šedýma očima. „Kdo půjde s námi?“

Pomalu, s různým stupněm nedůvěry a naděje každá žena vstala a uklonila se Mari – jako poslední ji uznala Serena, která nadále sledovala Mari a Rigela obezřetnýma očima.

4. kapitola

Nik a Laru se vrhli do oblasti lesa, kde se nacházelo město ve stromech. Pohybovali se rychle a Nik pokřikoval pokyny na roztroušené zraněné, aby se dali na jih – aby se připojili k O’Bryanovi a Sheeně a našli potok, který slouží jako západní hranice území hrabošů, a pokračovali podél něj až k opuštěnému shromaždišti. Nevěděl, co jiného jim říct. Když byla cesta ke kanálu odříznutá, nejradši by se rozpůlil. Na jednu stranu chtěl shromáždit zraněné a odvést je do bezpečí sám, ovšem zvítězil hlas rozumu. Co dobrého by to přineslo, kdyby dostal pár lidí pryč, ale celý les by pohltily plameny?

Jestli požár nezastaví, mohlo by se to klidně stát – mohl by dokonce zasáhnout i území poutníků.

A tak Nik a Laru běželi dál.

Nejdřív se bál, že ho lidé budou zastavovat a vyptávat se ho. Všechny však ovládala hrůza z lesního požáru. Zdálo se, že těm, kteří s ním mluvili, se jenom ulevilo, když viděli Larua po jeho boku a že běží k srdci plamenů.

„Myslí si, že běžíme, abychom se připojili k tátovi, a jsou si jistí, že je otec zachrání,“ prohodil Nik k Laruovi, zatímco velký ovčák utíkal po jeho boku, obíhal kapradí a přeskakoval padlé kmeny a jámy. Vysoké majestátní borovice nad nimi vyvrhovaly zmatené a vyděšené lidi a psy, kteří od svého Slunečního pastora očekávali zázrak.

Nik a Laru proletěli kolem šesti mateřských stromů. Ženy z kmene se shromáždily pod nimi a chytaly balíky, které byly seshora ve spěchu spouštěny se sotva ovladatelnou panikou. Vzhlédl vzhůru a ještě výš a zahlédl horečnatou aktivitu, jak lidé obírali z větví drahocenné mateřské rostliny, balili je do mokrých látek a nakládali na nosítka, která rychle spouštěli k čekajícím pečovatelkám.

„Niku! Laru!“

Nik ucítil, že Laru zastavil. Ovčák rozpoznal ženin hlas – a stejně tak Nik. Volala na ně Maeve, tátova přítelkyně a milenka, kumpánka Fortiny, největší fenky v Laruově posledním vrhu štěňat.

Nemůžu jí říct o otci. Ne tady, ne teď.

„Maeve!“ zavolal na ni Nik přes rameno, když s Laruem proběhli kolem mateřských stromů. „Vydej se na jih – k potoku, který teče na okraji hrabošského území.“

„Ne, Niku!“ vykřikla za ním. „Musíme se dostat ke kanálu a na Farmu. Tam budeme v bezpečí.“

Nik se neochotně zastavil. „Oheň se rozšířil po západním hřebeni. Cesta ke kanálu je odříznutá.“

„Pak půjdeme na východ. Neponesu mateřské rostliny na území hrabošů!“ Zadívala se Nikovi do očí. „Bez ohledu na to, jak přátelští se někteří z nich zdají.“

Nik Maeve pozoroval. Setkala se s Mari. Věděla, že Mari vyléčila O’Bryana. Možná věděla i to, že vyléčila Sheenina Kapitána, přesto bylo z jejího hlasu a postoje zřejmé, že hrabošům nedůvěřuje.

„Myslím, že bys měla udělat, co věříš, že je nejlepší,“ prohlásil Nik vyhýbavě.

Maevino štěně Fortina se přivítalo s Laruem, šťastně poštěkávalo a olizovalo otcův čenich.

„S Laruem musíme k protipožárnímu pásu,“ řekl Nik.

„Pozdravuj ode mě tátu a dávejte na sebe pozor, všichni tři!“ zavolala Maeve za odbíhajícím Nikem a Laruem.

Laru tiše zakňučel. „Vím, vím, ale teď není čas jí o otci říkat. A co by to provedlo s její morálkou? Má na staros ti záchranu mateřských rostlin. Co kdyby to prostě vzdala? K čertu, Laru, už tak se chce pokusit probojovat si cestu lesním požárem, protože odmítá zvážit možnost, která by ji dovedla poblíž území hrabošů.“ Nik si před svým kumpánem vyléval své obavy, zatímco uháněli k srdci kmene. Nikovi to pomáhalo se soustředit a ignorovat bolest, jež se šířila z jeho nohy, další bolest v zádech a prázdné místo v srdci, které tam zanechala otcova smrt. Nik ze sebe vydoloval zásoby energie, jež mu dokázalo poskytnout jenom život ohrožující nebezpečí a adrenalin proudící mu v krvi, a přinutil se držet krok s ovčákem.

Brzy se zdálo, že se vzduch ochlazuje a pročišťuje, a Nik poznal, že se blíží k Jezevčímu potoku. Ztěžka oddychoval a zpomalil a Laru vedle něj zvolnil do kroku. Přelezli stoupání v terénu, zastavili se a shlíželi na shromážděnou skupinu kumpánů a jejich psy. Všiml si, že většina z nich jsou lovci, protože nikde poblíž neviděl žádné ovčáky. Ale všichni, psi i lidé, horečně kopali dlouhou a širokou jámu na té straně potoka, kde hořelo, a odstraňovali veškerou vegetaci metry daleko na každou stranu. V dálce zahlédl několik skupin bojovníků s ovčáky po boku. Zuřivě sekali masivní borovice, které vedly k potoku. Poráželi je, aby oheň nepřeskočil přes vodu.

Jenže to nebude fungovat – ne bez linie slunečního ohně, který by se s ním srazil a ten požár uhasil. To Nik dobře věděl. A viděl i to, že si to uvědomují i jeho soukmenovci – usuzoval tak z jejich ponurých výrazů a beznadějného ticha, jež je obklopovalo.

Nik se sehnul a zadíval se do moudrých jantarových očí svého kumpána. „Netuším, co se teď stane. Možná se mě pokusí zajmout. Jestli to udělají… uteč, Laru. Najdi Rigela a Mari. Osvobodím se a přijdu za tebou – ale zůstaň v bezpečí bez ohledu na to, co se stane se mnou.“

Laru Nika pozorně poslouchal. Když mladík domluvil, velký ovčák úmyslně stočil pohled ke skupině žen a mužů z kmene. Ohrnul pysky, odhalil svoje ohromné tesáky a hluboko ve své silné hrudi zavrčel, zatímco z něj vyzařovala klidná, vznešená sebedůvěra, která Nikovi připomínala otce, Slunečního pastora.

Nik se na svého kumpána pochmurně usmál. „No, je mi to jasné. Vypadá to, že se ke mně nedostanou, pokud nepřejdou přes tebe. Tak dobrá. Jdeme na to a pokusíme se oba přežít.“

Nik bystrým zrakem prohledával vzdálenější skupinku, než zahlédl, jak doufal, Wilkese – vůdce bojovníků a muže, jehož Nik vždy respektoval. Sebral odvahu a společně s Laruem zamířili dolů k potoku, nejpřímější cestou k Wilkesovi. Jak procházeli kolem lovců, z nichž se někteří účastnili útoku na Farmě, Nik na sobě cítil jejich pohledy. Slyšel, jak se kolem něj zvedají šeptající hlasy. Nevšímal si jich a pokračoval tam, kde doufal, že najde Wilkese a jeho kumpána Odina.

„Možná není nejmoudřejší, abys sem chodil,“ prohodil Davis, kumpán odvážného teriéra Camerona, když ho Nik míjel.

„Ať je to moudré, nebo ne, musel jsem přijít. Mám nápad, jak udělat protipožární pás, který by mohl fungovat,“ pronesl Nik vážně.

„S tvými nápady jsme skoncovali, ty zatracený zrádce!“ Ze skupiny mužů, kteří poráželi jednu z majestátních borovic, vystoupil Thaddeus. „Lovci! Chytněte ho! Svažte ho. Později si to s ním a s tou jeho hraboší courou vyřídíme.“

Lovci se zachmuřenými, začouzenými obličeji se hrnuli na Nika. Laru k němu se zježenou srstí couval a divoce u toho vrčel.

❍ ❍ ❍

„Kam nás vedeš?“ zeptala se Isabela, zatímco kráčela vedle Mari. Obě následovaly Rigela, který běžel před nimi – a pak přiběhl zpátky a netrpělivě kňučel, protože se skupina za ním pohybovala moc pomalu.

Jak s Isabelou procházely lesem, Mari právě nad tímhle přemýšlela. Nemohla ty ženy přivést do svého doupěte – už tak znalo cestu k jejímu příbytku až moc lidí. Kdyby se to rozneslo, kdyby to jen jedna z těchhle žen prozradila některému muži z klanu, Mari, Rigel, Sora, a dokonce ani Jenna a Danita by nebyli v bezpečí. A neměla jak zjistit, kolik opuštěných doupat je bezpečných – ani kolik jich obývali nebo kolem kolika se potulovali muži z klanu postižení šílenstvím noční horečky. Proto se Mari rozhodla, že půjdou k doupěti, o němž věděla, že se tam vejde dvacet žen a že je dostatečně blízko jejímu vlastnímu obydlí, aby tam se Sorou mohly snadno přenést, co bude potřeba k léčení.

„No, já nás nevedu nikam,“ odpověděla Mari. „Rigel nás vede zpátky na území klanu. Myslím, že pak už dokážeme před setměním najít porodní doupě.“

„Porodní doupě! To je výborný nápad. Je tam dostatek místa a plná spižírna a zahrada,“ prohlásila Isabela.

„Teď to tam nevypadá tak, jak si to pamatuješ. Od té doby, co vás zajali, došlo ke změnám, a většinou ne moc dobrým, ale bude to stačit, než přijdeme na to, jak dát klan zase dohromady.“

„Je jedno, jestli vypadá tak, jak si ji pamatuju, nebo ne, připadá mi to pro začátek jako správné místo.“ Isabela se odmlčela a pak spěšně vyhrkla:. „Mari, nechci být opovážlivá, ale myslíš, že bys nás dnes večer mohla znovu omýt? Vím, že není třetí noc, je to však už tak dlouho, co tyhle ženy měly Luňanku, že by pro nás hodně znamenalo, kdybys to udělala.“

„Ano, to bych asi mohla. Nebo Sora, protože já bych se měla postarat o raněné.“ Mari se roztržitě rozhlédla, když nevyzpytatelný vítr znovu změnil směr a poslal k nim víry kouře v téměř vnímavých šedých oblacích.

„Omlouvám se, že tě tím obtěžuju. Nerada bych tě ještě víc zatěžovala.“

Mari rychle zavrtěla hlavou. „Nemusíš se omlouvat. Nechci být nepozorná, ale tenhle vítr je tak podivný – tak problematický. Kdo ví, kam ten hrozný požár roznese?“

„Záleží na tom, pokud se nerozšíří na území klanu?“

Mari na Isabelu ostře pohlédla. Dívka pozorovala Mari velkýma bezelstnýma očima. Jí je opravdu jedno, jestli celý Lesní kmen uhoří! Potom si Mari uvědomila, že ještě před pár týdny by to pravděpodobně vnímala stejně jako Isabela. Jenže teď Mari znala Nika a Larua, Sheenu a Kapitána, Maeve a Fortinu a roztomilého, zábavného O’Bryana. Teď jsou to pro mě lidé – lidé a jejich psi – a je hrůza pomyslet, že uhoří. Zejména Nik… navždycky Nik…

„Mari, omlouvám se. Řekla jsem něco špatně?“ Isabela ji starostlivě sledovala.

„Nejsem si jistá, jestli špatně je slovo, které bych použila, protože opravdu chápu, jak se ohledně kmene cítíš. Zajali tě. Zotročili tě. To, co udělali, je neomluvitelné. Jenže jsem poznala pár členů kmene – pár, kteří nejsou netvoři – a uvědomila si, že se od nás zas tak moc neliší.“

Isabela pomalu přikývla. Otevřela pusu, aby v rozhovoru pokračovala, ale přerušil ji Serenin ostrý hlas.

„Isabelo! Klan potřebuje přestávku. Mnohé z nás s vámi zkrátka nedokážou udržet krok.“

Isabela a Mari se otočily a viděly, že se Serena zastavila a přiměla k tomu i zbytek žen. Byla to otrhaná, vyčerpaná skupina, několik jich už upadlo na zem, sklonily hlavy a ztěžka oddechovaly.

„Sereno, nejsem to já, koho bys měla žádat o přestávku. Mari je naše Luňanka, ne já,“ pronesla Isabela pevným hlasem a dostatečně hlasitě, aby ji slyšela celá skupina.

Starší žena neochotně pohlédla na Mari. „Nechci být neuctivá, ale nejsem zvyklá oslovovat Luňanku, která má psa po boku.“

Mari ovládla svůj hněv a přinutila se k mírnému, chladnému úsměvu. „Chápu, Sereno. Přesto jsem zde jediná Luňanka a vy mě budete oslovovat s respektem.“

Serena zaváhala a potom s nepatrnou omluvou sklonila hlavu. „Odpusť mi, Luňanko, ale klan si musí odpočinout.“

„Tak si odpočineme,“ odtušila Mari. „Ale jen na chvíli. Nelíbí se mi, jak se ten vítr obrací. Mohl by ten požár rozšířit kamkoliv. Musíme se od něj co nejvíc vzdálit.“ Rigel zakňoural a opřel se ramenem o její nohu. Dřepla si vedle něj a mladého ovčáka pohladila. „Já vím, ale ony nemají tvou nevyčerpatelnou energii, hochu. Ale dostaneme je domů, i kdybych je měla rafat po patách.“

Isabela vedle ní skryla smích zakašláním. Mari k dívce vzhlédla. Zamlouvala se jí čím dál víc.

„Jenom jsem si představovala, jak je koušeš do pat. A to si Serena už teď myslí, že má problém nazývat tě Luňankou. Tohle by ji teprve zmátlo,“ pověděla Isabela Mari polohlasně. Mari se tiše smála, když najednou ucítila, jak Rigel pod její rukou ztuhl. V dalším okamžiku se napůl dospělý pes otočil a hleděl za ně, očichával měnící se vítr. Ocas a uši měl nahoře, ale nevrčel a nesálaly z něj obavy z nebezpečí.

„Co se děje?“ Mari se otočila a zadívala se do kouře za nimi. Malá stezka, po které kráčeli, se stáčela, takže neviděla na víc než pár kroků daleko. Než mohla od Rigela přijmout nějakou informaci, nějaký obrázek, štěně začalo vrtět ocasem a právě tehdy začaly ženy z klanu na konci skupiny vřískat.

Velký ovčák, který se vynořil ze zatáčky, si zpanikařených žen nevšímal. Vyrazil k Rigelovi a nadšeně se s ním vítal. Mari překvapeně zamrkala a pak i ji povědomý pes přivítal.

„Kapitáne! Co tady děláš?“ Mari se sehnula, aby ho pohladila, a ohmatávala jeho tělo, jestli není zraněný. „Kde je Sheena? Je s tebou?“

„Utíkejte! Přišli si pro nás kumpáni!“ Serenin výkřik pohltil jekot ostatních žen, které se začaly hystericky hnát ze stezky do kouřem naplněného lesa.

„Stůjte!“ zařvala Mari a překvapilo ji, že některé ženy opravdu zaváhaly. „Tohohle psa znám, i jeho kumpánku. Nevěřím, že by nám ublížili.“

„No samozřejmě, že ty něco takového řekneš!“ vykřikla Serena.

„Protože je to pravda!“ zařvala na ni Mari. „Proč bych lhala a nechala je zaútočit na vlastní klan?“

„Vlastní klan? Nejsi teď napůl kumpánka?“

„Sereno, zmlkni!“ Mariin vztek už přetekl. „Nejsi o nic lepší než kumpáni, kteří odmítají uvěřit, že nejsme hraboši. Všichni nejsou špatní, stejně jako my všichni nejsme dobří.“

„Ach, u bohyně! Kumpáni! Utíkejte! Utíkejte!“ křičelo několik žen.

Mari se zadívala dál na stezku a uviděla popáleného O’Bryana, jak se s šokem zastavil, když vyšel ze zatáčky a málem vrazil do skupiny žen, které před ním prchaly. O vteřinu později se vynořila Sheena, tři další ženy a malý černý teriér. Taky okamžitě ztuhly, jak kolem nich ženy z klanu pobíhaly jako smyslů zbavené.

„Ne, prosím! Všechno je v pořádku! Nemusíte utíkat! My vám neublížíme!“ křičel O’Bryan přes hysterický jekot žen z klanu, zatímco ty zpustle vypadající ženy za ním stály, otáčely se na místě a s otevřenými ústy zíraly na vyděšené poutnice.

Mari si odkašlala, a jak kráčela mezi skupinou žen směrem ke kumpánům, vypůjčila si matčin nejvážnější hlas a promluvila přes křik a veselé štěkání psů.

„Ženy z klanu, buďte zticha a postavte se za mě! Rigele, ke mně!“ Skupina okamžitě utichla, ženy se draly za ni a její štěně přiběhlo k ní a zůstalo stát v pozoru na stráži.

O’Bryanovi se po ohněm zarudlém obličej rozlil úsměv.

„Mari! Našel jsem tě!“ Rychle ji objal.

„Mari? Co tu děláš s těmi hraboškami?“ zeptala se Sheena a přikročila k O’Bryanovi, než ostře zavolala na Kapitána, aby se vrátil k ní.

„O’Bryane, kdo kromě těchto žen je ještě s tebou?“ zeptala se Mari a Sheeny si nevšímala.

„Nikdo. Myslím.“

„Myslím mi jako odpověď nestačí. Pověz mi pravdu. Hned,“ pronesla Mari pevně. Nevěděla, co by dělala, kdyby O’Bryana následovala celá banda kumpánů. Potajmu vzhlédla k obloze. Někde nad tím kouřem a mraky je slunce. Už jednou se jí povedlo povolat sluneční oheň. Jistě by to zvládla znovu, aby ochránila klan, že ano?

O’Bryan se zmateně zamračil a vzápětí se jeho výraz projasnil. „Ach, ne, Mari, žádný strach. Nikdo z bojovníků ani lovců mě nesledoval. Všichni se snaží zastavit ten požár.“

„A Nik? Kde je Nik?“

„Je zpátky tam, Mari.“ V O’Bryanově upřímné tváři dokázala Mari velice snadno číst a cítila, jak se jí v předtuše kroutí žaludek.

„Zpátky? Pomáhá shromáždit další zraněné?“ Mari se snažila nevěřit tomu, co uvnitř už moc dobře tušila.

O’Bryan mírně zavrtěl hlavou. „To přesně ne. Vydal se do srdce města, aby se pokusil vytvořit protipožární pás.“

Mari ztuhla. „Je v nebezpečí, že jo?“

„Jo. Ten požár je jako noční můra, obzvlášť když se vítr neustále mění. Mari, oheň město ve stromech zničí.“ O’Bryanův popálený obličej zbrázdily ustarané linie. „A poté, co mi řekl o Thaddeovi a Solovi…“ Slova mu odumřela na rtech a nervózně se ohlédl po Sheeně a dalších třech ženách postávajících za ním.

„O Thaddeovi? Co je s Thaddeem?“ Jedna ze zraněných žen přistoupila blíž a zastavila se vedle O’Bryana. Po jejím boku stál malý černý teriér, a jak si Mari s údivem všimla, v košili držela několik štěňat.

Mari otevřela ústa, aby kumpánce odpověděla, ale O’Bryan si rychle odkašlal a ostře se na ni zadíval. Mari mírně přikývla, než promluvila: „Nejdřív půjdeme do bezpečí, postaráme se o zraněné a najíme. Potom tenhle rozhovor dokončíme.“

„Nik mi řekl, abychom šli k potoku. Víš, k tomu potoku, kde tvoje matka…“ O’Bryan se odmlčel, nebylo mu to příjemné.

„Myslíš Račí potok a naše shromaždiště,“ dokončila Mari za něj.

„Jo. Nika napadlo, že bychom se tam mohli utábořit. A taky říkal, že bys nás tam snadno našla.“

„Tam se s ním máš setkat?“ zajímala se Mari.

„Ano. Jestli se z toho dostane,“ dodal O’Bryan zdráhavě.

„Mám lepší nápad. Ale nejdřív odvedeme všechny na to shromaždiště,“ prohlásila Mari.

„Ty dovolíš, aby šli s námi?“ Serena vystoupila ze skupiny žen postávající za Mari a obrátila se k ní se zamračeným výrazem. „Kumpánům? Kteří byli ještě včera našimi vězniteli?“

Mari se otočila tak, aby přes Serenu a klan viděla na skupinu kumpánů. Zhluboka se nadechla té zlosti, která se uvnitř ní vařila – zvolna se v ní vařila většinu jejího života.

„Tohle teď hned skončí. Sereno, tihle lidé jsou zranění a vyčerpaní. Jsou s nimi dokonce štěňata – ještě miminka. Nepředstavují pro nás žádné nebezpečí. Jsem vaše Luňanka a léčitelka. Postarám se o ně, stejně jako jsem se postarala o Nika, když jsem ho našla zraněného. A díky tomu, že jsem se mu rozhodla pomoct, místo abych ho nechala umřít, jste teď volné. Jestli to nedokážeš překousnout, jestli se nedokážeš přenést přes svou nenávist vůči nim, pak by ses do svého doupěte měla vrátit sama a potom si najít jiný klan.“ Mari se zadívala ze Sereny a žen klanu na O’Bryana. „A jestli jsou mezi vámi nějací kumpáni, kteří trvají na tom, že nás budou nazývat hraboškami a zotročovat nás, ať ihned odejdou. Nebudeme vás sledovat. Neublížíme vám. Ale ani vám nepomůžeme.“

„Jsem ti zavázán životem, Mari. A Nik taky. Půjdu s tebou,“ prohlásil O’Bryan.

„Můj Kapitán a já ti také dlužíme za život,“ pronesla Sheena.

„Nejsem si jistá, co se tu děje, nebo kdo ve skutečnosti jsi, ale zachránila jsi mého psa a mě. A proto ti budu věřit.“

„Děkuji vám, O’Bryane a Sheeno.“ Mari se tázavě zadívala na ženu s teriéry.

„Jmenuju se Rose. Tohle je moje kumpánka Fala a její štěňata. Neznám tě, Mari, ale znám Nika, Sheenu a O’Bryana. Jestli ti důvěřují oni, pak já taky.“

Dvě dívky, které se zdály být mnohem vážněji zraněné než ostatní kumpáni, sklouzly do sedu a opíraly se o mechem porostlou kládu. Starší z nich, kterou po levé straně těla pokrývaly bolestivě vypadající popáleniny, promluvila: „Já jsem Lydia a tohle je moje sestra Sara. Jestli nám pomůžeš, máš naši důvěru.“

Mari se usmála. „Děkuju. A na ty tvoje popáleniny i na kotník tvé sestry se co nejdřív podívám.“ Poté se otočila zpátky k ženám ze svého klanu. „Jak se rozhodnete vy?“

Ze středu skupiny promluvila Isabela. „Jsi moje Luňanka.

Vždycky ti budu důvěřovat a podřídím se tvé vůli.“

Několik žen souhlasně přikývlo. Mari se zadívala na Serenu. „Slyšela jsi kumpány. Prchají před velkou hrůzou. Ztratili své domovy a své rodiny. Bez ohledu na to, co provedli ostatní kumpáni, nebo co ještě provedou, těchhle pět lidí nám nemíní ublížit.“

„Ne v téhle chvíli. Potřebují naši pomoc. Ale co se stane, až jim pomůžeme?“ zeptala se Serena.

„Nevím, co se stane, ale důvěra musí někde začít, a já říkám, že by měla začít tady a teď,“ prohlásila Mari pevně. Potom zmírnila tón a pokračovala: „Ale rozumím tomu, že jim nejsi schopná hned důvěřovat. I já jsem tak žila, a to je důvod, proč tak nechci žít znovu. Každý z nás ovšem musí učinit vlastní rozhodnutí, a jestli radši zůstaneš při starých způsobech, než abys zvážila, že se změníš, přeji ti to nejlepší, ale pokračuj ve svém životě někde jinde.“

„Tak či tak ztratím domov, jestli je přijmeme mezi sebe,“ podotkla Serena.

Mari zavrtěla hlavou. „Ne, Sereno. Tak to být nemusí. Můžeš získat nový domov – lepší, než jaký jsme dřív znali.“

„Nechci žádný lepší. Chci to, co jsem měla – co jsme všichni mívali. Tvoje matka by tohle nikdy nedovolila,“ prohlásila Serena.

Mari vyrovnaným hlasem odpověděla: „Životní láskou mé matky byl kumpán. Nemáš tušení, jaká ve skutečnosti byla – po čem opravdu toužila. Leda by se z mírumilovného spojení poutníků a kumpánů radovala.“

„Mluvíš o Ledě, jakou jsem neznala. Znala jsem jenom Ledu, která byla naší Luňankou a která zasvětila svůj život pomoci klanu. Tahle Leda by mezi nás kumpány nepustila. Ne. Já těmhle lidem věřit nebudu.“ Serena zlostně ukázala na kumpány. „Nikdy jim věřit nebudu. Vždyť nás zotročili! Zabíjeli naše muže! Dívali se, jak umíráme v zajetí, nepočítaně generací! Dokázali, že jsou nedůvěryhodní. Na shledanou, Mari. Tvá matka by se za tebe styděla.“ Serena bez dalšího slova sešla ze stezky a zmizela v zakouřeném lese. Tři ženy ji tiše následovaly. Žádná z nich se na Mari ani nepodívala.

Mari ze sebe setřásla bolest, kterou jí Serenina slova způsobila, a sledovala zbývající ženy klanu ostrýma, tázavýma očima. „Ještě někdo další?“

„Jsme tvůj klan, Luňanko.“ Isabela se jí hluboce poklonila a roztáhla ruce dlaněmi vzhůru v tradiční formě uctění Luňanky. „Následujeme tě.“ Ženy, které tu zůstaly, ji napodobily a s respektem se Mari poklonily.

„Tak dobrá, myslím, že shromaždiště je nedaleko odsud, a to je na hranici území poutníků.“ Zavolala na Rigela a představila si v mysli potok a známé místo, kde se klan tradičně scházel. Věděla, že odtamtud se už k porodnímu doupěti dostanou snadno. Sehnula se ke svému kumpánovi, vzala jeho chlupatou hlavu do dlaní a láskyplně mu dala pusu na čumák. Potom se soustředila, vyslala obraz ze své mysli k ovčákovi a přikázala mu: „Běž, Rigele! Doveď nás tam!“

S veselým zaštěknutím Rigel pelášil pryč po malé pěšině, po které v podstatě šli už od chvíle, co překročili poslední potůček. Zastavil se až tam, kde se stezka stáčela, ohlédl se přes rameno na smíšenou skupinu kumpánů a poutníků a znovu nadšeně štěkl. Sheena si tiše povzdechla.

„Zapomínám, kolik energie mladí psi mají,“ poznamenala Sheena. Pohladila Kapitána po hlavě, než na něj kývla a pobídla ho: „Běž napřed, připoj se k Rigelovi.“ Kapitán vyštěkl jako štěně a rozběhl se za mladým ovčákem.

„Tak dobrá, poslouchejte všichni, půjdeme tímhle směrem. Zanedlouho dorazíme na místo, kde budeme dnes v noci v bezpečí,“ pobídla Mari ženy, aby se vydaly za Rigelem a Kapitánem. „Isabelo, mohla bys jít jako první a dohlédnout, aby všichni následovali Rigela? Já si zatím promluvím s O’Bryanem.“

„Samozřejmě, Mari.“ Isabela pospíchala za štěnětem. Kumpáni ji následovali ještě pomaleji než poutnice a dávali pozor, aby je od nich dělilo několik kroků. Mari poodešla k těm dvěma nejvážněji zraněným dívkám a pomohla jim vstát.

„Ty… nevypadáš jako hraboška,“ promluvila Sara, mladší z těch dvou, která se ztěžka opírala o Lydii. Zřejmě měla zlomený kotník.

„Ty jsi Sara, je to tak? Můžu se ti podívat na ten kotník?“ zeptala se Mari.

„Jo, jsem Sara. Jsi opravdu léčitelka?“

„Jsem. A neříkáme si hraboši. Jsme poutníci.“

„Je to skvělá léčitelka,“ dodal O’Bryan. „Vyléčila mi sněť.“

Sara se sestrou si vyměnily překvapené pohledy, potom dívka odpověděla: „Ano, můžeš mi prohlédnout ten kotník.“

Mari rychle Sařin kotník ohmatala a usoudila, že zřejmě nebude zlomený, ale vážně, bolestivě vymknutý. Mari si automaticky začala rvát pruhy látky ze své tuniky a mladíkovi, který sledoval každý její pohyb, řekla: „O’Bryane, víš, jak vypadá ptačinec?“

„Ne, je mi líto, Mari. Jsem spíš dobrý na stopování než na rostliny.“

„Já vím, jak ptačinec vypadá. Trávila jsem čas na Farmě,“ ozvala se Sheena.

Mari k ní vzhlédla a vděčně přikývla. „Docela dost jsem jich určitě viděla zpátky za tou zatáčkou a kousek od stezky nahoru. Můžeš mi jich pár natrhat?“

„Spolehni se!“ Sheena se rozběhla po stezce zpátky.

Zatímco Mari omotávala pruhy tuniky těsně okolo Sařina oteklého kotníku, promluvila k Lydii. „Vidím, že sis namočila látku a přiložila ji na ty popáleniny. To bylo moudré, ale vím, že tě to musí pořád hodně bolet.“

Lydia přikývla se rty pevně semknutými bolestí.

„Udělám teď pro tebe, co budu moct, ale slibuju, že jakmile se dostaneme do doupěte, dám ti něco, po čem se ti uleví.“

„Nevypadáš jako žádná hraboška – teda poutnice – co jsem kdy poznala,“ poznamenala Lydia.

„Poznala jsi vůbec někdy nějakou poutnici?“ Mariin úsměv zmírnil ostrost otázky, přesto však dívka uhnula pohledem a zavrtěla hlavou.

„Ne. Jenom jsem jednou nebo dvakrát byla s matkou na Farmě.“ Potom Lydia znovu pevně sevřela rty a zamrkala, aby zahnala slzy, které hrozily, že jí vyhrknou z očí.

„Je mrtvá,“ dodala Sara roztřeseným hlasem. Ta nechala slzy volně stékat po tvářích. „Náš otec taky, i jejich ovčáci. Oni… nás přinutili, abychom odešly z hnízda jako první. Měli jít hned za námi. Stalo se to tak rychle. V jedné vteřině na nás křičeli, ať utíkáme, v další strom pohltily plameny a…“ Hlas se jí zlomil a nedokázala pokračovat.

„To je mi líto.“ Mari se podívala ze Sary na Lydii. „Moje máma zemřela nedávno. Je to strašné, co?“

„Jo,“ vzlykla Lydia. „Je to strašné.“

Obě dívky – velice mladé, jak si Mari uvědomila, když si odmyslela saze, bláto, pot a rány a viděla, jak skutečně mladé jsou, pravděpodobně v Jennině věku – sklopily hlavy a schoulily se k sobě. Mari vstala a poodstoupila, aby dívkám v jejich smutku dopřála soukromí.

„Mari, Rose má silně popálená záda,“ pošeptal jí O’Bryan. Mari se vydala k drobné blondýnce, která seděla uprostřed stezky s teriérem přitisknutým k boku a štěňaty dychtícími po fenčině mléce.

„Rose, můžu se ti podívat na záda, abych se ujistila, že jsi schopna jít dál?“

Rose pokrčila rameny. „Jasně, ale můžu jít dál, nic jiného mi nezbývá.“

Mari ženu obešla a opatrně jí zvedla potrhanou košili ze zad. Zamračila se, protože puchýře začínaly pomalu mokvat.

„Tady, otrhala jsem je všechny.“ Sheena přiběhla k Mari a podala jí velkou kytici drobných bělokvětých rostlin.

„Děkuju, Sheeno. Mohla bys přivolat Kapitána? Pomůže nám, abychom se neztratily ženám z klanu, které jdou za Rigelem,“ řekla Mari. Sheena přikývla, dala ruce k sobě a ostře hvízdla. Potom si Mari pospíšila k Saře a podala dívce polovinu těch rostlin. „Rozžvýkej je – celé. Potom si je vyplivni do dlaní a opatrně jimi potři ty nejhorší Lydiiny popáleniny. Já udělám totéž pro Rose. Potom se vydáme na cestu.“

„Opravdu? Chceš, abych je rozžvýkala a vyplivla je na Lydii?“

„No, tak nějak. Vyplivni je do dlaní a pak je rozetři po těch jejích popáleninách. Neboj se, i kdybys něco spolkla. Pomůžou ti na ten oteklý kotník.“ Mari si sama strčila velkou hrst hořkých bylin do úst a začala je žvýkat. Vracela se zase k Rose.

„Dej, pomůžu ti.“ O’Bryan nastavil dlaň.

„Jak je na tom tvoje noha?“ zeptala se Mari s plnou pusou, zatímco mu podávala hrst rostlin.

„Vydrží, než zastavíme. Spravila jsi mě opravdu dobře!“ Zakřenil se a naplnil si pusu bylinami. Brzy už žvýkal a plival spolu s Mari.

Netrvalo to dlouho. Mari se nelíbilo, jak slabé obě zraněné dívky jsou, ale za pár minut už se belhaly spolu s Sheenou a Kapitánem nedaleko za poutnicemi. Mari pohlédla na O’Bryana. Nesl polovinu teriérčiných štěňat, druhou polovinu držela Sheena. Oba se drželi poblíž Rose, která byla příliš slabá, než aby dokázala něco víc než se opírat o Sheenu a belhat se kupředu. Mari si odkašlala a O’Bryan jí pohlédl do očí. Významně se na něj zadívala, než pronesla: „Sheeno, mohla by sis od O’Bryana na chvíli vzít ta štěňata? Nelíbí se mi, jak kulhá, a chci se podívat na jeho zranění.“

„Jasně,“ odpověděla Sheena a převzala si od O’Bryana vrtící se pejsky. „Možná bychom si všichni měli na chvíli odpočinout.“

„Ne,“ vyhrkla Mari. „Už jsme skoro na území poutníků, ale budeme si muset pospíšit, abychom se před setměním dostali do doupěte. Vy čtyři jděte dál. Zdržím se s O’Bryanem jenom minutku. Rychle vás doženeme.“

Mari pokynula O’Bryanovi, aby se posadil na nedaleký padlý kmen. Nejdřív mu zkontrolovala popáleniny. „Na, vezmi si to.“ Podala mu zbytek ptačinců. „Rozžvýkej je a potři si tím paže a obličej. Nemáš těžké popáleniny, ale bolet tě to musí.“

„To jo. Děkuju.“ O’Bryan rychle kousal, pak vyplivl lepkavou hmotu do dlaně a s úlevou si ji rozetřel po pažích.

Mari se sehnula k jeho noze. Všimla si, že rána vypadá bolestivě a potřebuje nový obvaz, ale nebyla v ní ani stopa po infekci nebo sněti. Jakmile byli ostatní kumpáni z doslechu, rychle a tiše promluvila.

„Víš o Solovi a Thaddeovi?“

„Ano. Ale víme o tom jenom Sheena a já. Nik neřekl o Solově smrti Rose. Bylo by to na ni příliš – pro kohokoli z ostatních. Je hrůza zjistit, že někdo z kmene zabil našeho Slunečního pastora, ale navíc jenom Sol měl schopnost přivolat sluneční oheň a vytvořit protipožární pás.“

„Jak moc je to zlé, O’Bryane?“

„Myslím, že horší už to být nemůže. Jestli nebude fungovat protipožární pás, požár zničí celé město ve stromech a s ním uhoří většina lidí z kmene, stejně jako velká část lesa – jestli ne celý,“ prohlásil O’Bryan bezútěšně.

„Tak proč nešel Nik s tebou?“

„Je synem svého otce, Mari. Pokusí se vytvořit protipožární pás, nebo…“ O’Bryanův hlas se zlomil a zadíval se beznadějně Mari do očí.

„Nebo zemře, jak se o to bude pokoušet?“ Přikývl.

Mari při pomyšlení, že by ztratila Nika, ucítila pronikavou prázdnotu. „Vždyť jsem ho sotva našla. Nemůžu ho ztratit.“

Neuvědomila si, že promluvila nahlas, dokud jí O’Bryan nepoložil ruku na rameno a nesevřel ho. „Nik mi řekl, abych ti vyřídil, že je mu to líto – že chtěl, aby to skončilo jinak.“

„A ono to skončí jinak. Viděla jsem umírat svou matku. Viděla jsem, jak zemřel jeho otec. Nebudu stát stranou a dívat se, jak umírá i Nik.“ Mari vstala, natáhla ruku a pomohla O’Bryanovi na nohy.

„Není tady. Pohledu na jeho smrt budeme ušetřeni,“ poznamenal smutně O’Bryan.

Mari se mu zadívala do očí. „Ach, já se na něj bezpochyby dívat budu, ale nenechám ho umřít. To ti slibuju.“

5. kapitola

Mari věděla, co musí udělat. Nevěděla jistě, jak to udělá, ale musí zachránit Nika – a jestli to bude znamenat, že spolu s ním zachrání i Lesní kmen a město ve stromech, no tak ať, tak je prostě bude muset zachránit všechny.

Proletěla kolem belhající se skupinky kumpánů a mezi unavenými poutnicemi, až našla vepředu Isabelu a Rigela o kousek před ní. Štěně Mari štěknutím přivítalo, přiběhlo k ní, aby ho mohla rychle obejmout, a pak odběhlo zase dopředu, když se připojila k Isabele.

„Vedeš si opravdu dobře, Isabelo. A děkuju, že se nebojíš Rigela.“

Isabela se na ni statečně usmála. „Neřekla bych, že se ho nebojím, ale zvykám si na to, že jdu za ním.“

„Nemusíš se ho bát. Dávám ti své slovo.“ Mari natáhla krok, kolik se jen odvážila. „Musíme si pospíšit. Kvůli kouři je těžké poznat, jak moc je pozdě, ale mám pocit, jako bychom šli už skoro celý den.“

„To já mám pocit, jako bychom byli na cestě už celý rok,“ šprýmovala Isabela.

„Vím, jak to myslíš. Isabelo. Musím si s tebou promluvit o tom, co se stane, jakmile dorazíme na shromaždiště. Nechám skupiny, aby se posadily, a pak ti udělím velení, než doběhnu pro Soru.“ A až povím Soře, co se děje, a ona se jim vydá na pomoc, poběžím zachránit Nika, slíbila si Mari.

Rigel párkrát rychle zaštěkal a Mari si se šťastným překvapením uvědomila, že právě vběhl do povědomého třešňového háje.

„Konečně jsme tady – na shromaždišti,“ poznamenala Mari a zvedla hlas, aby ji slyšel zbytek skupiny. „Je hned za tímhle hájem. Můžete si tady odpočinout, zatímco já…“ Rigel štěkal tak šťastně, spíš jako štěně než dospělý pes, a utíkal mezi pučícími třešněmi. Mari ho ztratila z očí, ale uslyšela překvapený výkřik následovaný napůl hysterickým hihňáním. „Co to…?“ Popoběhla dopředu a zbytek skupiny zůstal dál za ní. Uviděla Soru, kterou Rigel povalil na zadek a šťastně jí olizoval obličej, zatímco se smála a napůl se ho snažila odrazit.

Table of Contents

Poděkování

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola

4. kapitola

5. kapitola