NEAL SHUSTERMAN

SMRTKA

Přeložil Petr Kotrle

SCYTHE

Copyright © 2016 by Neal Shusterman

Jacket illustration copyright © 2016 by Kevin Tong

All rights reserved

Translation © Petr Kotrle, 2018

ISBN 978-80-242-7924-4

Olze (Ludovice) Nødtvedtové,

vzdálené fanynce a kamarádce

První část:

RÓBA A PRSTEN

A podle mne jsou nevinní všichni. Dokonce i ti, kteří se provinili. Každý se něčím provinil a každý v sobě stále nosí vzpomínku na dětskou nevinnost. Je úplně jedno, kolik vrstev života ji překrývá. Lidstvo je nevinné; lidstvo nese vinu. Obě tato tvrzení jsou nepopiratelně pravdivá.

Zákon od nás vyžaduje, abychom vedli záznamy. Začíná to v první den učednictví – jen tomu oficiálně neříkáme zabíjení. Není společensky ani morálně správné to tak nazývat. Je to, a vždycky bylo, „kosení“, pojmenované podle nástroje, s nímž byly smrtky, nositelky smrti, často vyobrazovány. Každému dítěti se od chvíle, kdy je dost staré, aby to pochopilo, říká, že smrtky vykonávají pro společnost důležitou službu. Náš moderní svět nezná nic, co by mělo blíž k posvátnému poslání.

Možná to je ten důvod, proč od nás zákon vyžaduje vedení záznamů. Veřejný deník, svědectví pro ty, kteří nikdy nezemřou, a pro ty, kteří se teprve narodí, proč my lidé děláme to, co děláme. Podle pokynů máme zapisovat nejen své skutky, ale také své pocity. Je totiž třeba, aby se vědělo, že pocity máme. Výčitky svědomí. Lítost. Nesnesitelný smutek. Neboť kdybychom to necítili, co bychom byli za netvory?

– Z deníku kosení C. s. Curieové

1

Slunce nezeslábne

Když se objevila smrtka, bylo pozdě odpoledne jednoho studeného listopadového dne. Citra seděla u stolu v jídelně a mořila se s obzvlášť komplikovaným matematickým problémem, přehazovala proměnné ze strany na stranu, ale X ani Y se ne a ne poddat. Pak najednou do rovnice jejího života vstoupila tato nová, mnohem ničivější proměnná.

V bytě Terranovových měli návštěvy často, takže když se ozval zvonek, nebyla v tom žádná zlá předtucha – slunce nezesláblo, nic nenasvědčovalo tomu, že k jejich dveřím dorazila smrt. Možná se vesmír měl uráčit takové varování poskytnout, jenže smrtky neměly v řádu světa o nic nadpřirozenější místo než třeba výběrčí daní. Přišly, vykonaly nepříjemnou povinnost a zase odešly.

Dveře otevřela matka. Citra návštěvu neviděla, neboť zpočátku zůstala jejím očím schovaná za otevřenými dveřmi. Zato však viděla matku, jak tam stojí, nenadále strnulá, jako by v ní žíly ztuhly na kámen. Pokud by ji někdo skácel na podlahu, roztříštila by se na kusy.

„Mohu dál, paní Terranovová?“

Hosta prozradil tón hlasu. Zvučný a neodvratný, jako tupé údery železného zvonu, který je si jistý tím, že jeho vyzvánění dolehne ke všem, k nimž je třeba. Citra poznala, že je to smrtka, ještě než ji uviděla. Proboha! K nám domů přišla smrtka!

„Ano, jistě, pojďte dál.“ Citřina matka ustoupila stranou, aby ji nechala vstoupit – jako by host byla ona, a ne naopak.

Smrtka překročila práh a šla dál. Její měkké boty podobné pantoflím nevydávaly na parketové podlaze žádný zvuk. Její vícevrstvý hábit byl z hladkého lněného plátna v barvě slonoviny, a přestože sahal tak nízko, že zametal podlahu, nikde na něm nebylo jediné smítko. Citra věděla, že smrtka si může barvu své róby vybrat – jakoukoli kromě černé, neboť ta byla považována za nevhodnou pro jejich práci. Černá znamenala absenci světla, a smrtky byly pravý opak – zářící a osvícené. Byly uznávány jako to nejlepší z lidstva – proto byly pro svou práci vybírány.

Některé róby smrtek měly zářivé barvy, jiné byly tlumenější. Vypadaly jako bohaté splývavé řízy renesančních andělů, těžké, ale zároveň lehčí než vzduch. Jejich styl byl jedinečný, takže se bez ohledu na látku a barvu daly na veřejnosti snadno rozeznat, a proto bylo snadné se jim vyhnout – pokud se jim člověk vyhnout chtěl. Stejné množství lidí naopak přitahovaly. Barva róby často mnohé vypovídala o osobnosti smrtky.

Slonovinová róba této smrtky byla příjemná a byla dostatečně vzdálená od čisté běli, než aby svým jasem dráždila oko. Nic z toho však neměnilo skutečnost, kým a čím je.

Smrtka si sundala kápi a odhalila elegantně ostříhané šedé vlasy, smutný obličej zrudlý mrazivým dnem a tmavé oči, které samy o sobě vypadaly skoro jako zbraně. Citra vstala. Ne úctou, ale strachem. Šokem. Snažila se nedýchat příliš rychle. Snažila se nedovolit kolenům, aby se pod ní podlomila. Zrazovala ji tím, že se kolébala, tak je přinutila silou vůle, zatnula svaly. Ať už sem smrtku přivedl jakýkoli důvod, jejího zkolabování se nedočká.

„Můžete zavřít dveře,“ řekl ten smrtka Citřině matce. Poslechla ho, ale Citra na ní viděla, jak je to pro ni obtížné. Dokud byly dveře otevřené, smrtka se v předsíni pořád ještě mohl otočit. Jakmile se dveře zavřely, byl skutečně u vás doma.

Smrtka se rozhlédl a okamžitě si Citry všiml. Usmál se na ni. „Ahoj, Citro,“ řekl. Skutečnost, že zná její jméno, ji ochromila úplně stejně, jako její matku ochromilo, že se tam tak objevil.

„Nebuď nezdvořilá,“ řekla její matka, až příliš rychle. „Odpověz hostu na pozdrav.“

„Dobrý den, Vaše Ctihodnosti.“

„Ahoj,“ ozval se její mladší bratr Ben, který zaslechl hluboký tón smrtkova hlasu a přišel ke dveřím svého pokoje. Měl co dělat, aby ze sebe ten jednoslovný pozdrav dostal. Podíval se na Citru a na matku. Hlavou se mu honilo totéž, o čem přemýšleli všichni. Pro koho si přišel? Budu to já? Nebo zůstanu naživu a jen utrpím ztrátu?

Smrtka nasál vůni vznášející se ve vzduchu. „Ucítil jsem z chodby něco lákavého,“ řekl. „Vidím, že jsem měl pravdu, když jsem si myslel, že to bylo z tohoto bytu.“

„Právě jsem upekla ziti, Vaše Ctihodnosti. Nic zvláštního.“ Citra až do tohoto okamžiku nikdy nezažila matku tak bázlivou a pokornou.

„To je dobře,“ odvětil smrtka, „protože já si nic zvláštního nežádám.“ Potom si sedl na pohovku a trpělivě čekal na oběd.

Bylo příliš troufalé myslet si, že sem toho muže přivedlo jídlo a nic jiného? Smrtky koneckonců musely někde jíst. Bylo běžné, že jim restaurace za jídlo nic neúčtovaly, ale to neznamenalo, že doma připravené jídlo není více žádoucí. Kolovaly fámy o smrtkách, které požádaly oběti, aby jim připravily jídlo, než je pokosí. O to tady šlo?

Ať už byly jeho úmysly jakékoli, nechal si je pro sebe a oni neměli jinou možnost než mu poskytnout, co chtěl. Ušetří tady dnes něčí život, jestli mu jídlo bude chutnat? napadlo Citru. Nebylo divu, že se lidé mohli přetrhnout, aby smrtkám splnili každé jejich přání. Naděje ve stínu strachu je tou nejsilnější motivací na světě.

Citřina matka mu přinesla něco na pití, když si smrtka řekl, a teď se pachtila s tím, aby dnešní oběd byl ten nejlepší, jaký kdy naservírovala. Vaření nebyla její specialita. Zpravidla jim po návratu z práce stačila připravit jen něco rychlého. Dnes večer na jejím diskutabilním kuchařském umu možná závisely jejich životy. A otec? Přijde domů včas, nebo se kosení v jeho rodině odehraje bez jeho přítomnosti?

Přestože Citra byla vystrašená, nechtěla nechat smrtku s jeho úvahami o samotě, a tak odešla do obývacího pokoje spolu s ním. Ben, jehož fascinace se viditelně vyrovnala jejímu strachu, si k nim přisedl.

Muž se konečně představil jako Ctihodný smrtka Faraday.

„Jednou jsem měl to… o Faradayovi referát ve škole,“ řekl Ben. Hlas mu při tom přeskočil jenom jednou. „Vybral jste si pro své jméno docela fajn vědce.“

Smrtka Faraday se usmál. „S oblibou si říkám, že jsem si zvolil příhodného historického patrona. Jak se to stalo mnoha vědcům, ani Michaela Faradaye za jeho života nedokázali docenit, ale náš svět by bez něho nebyl takový, jaký je.“

„Myslím, že vás mám ve sbírce smrtčích kartiček,“ pokračoval Ben. „Mám skoro všechny středomerické smrtky – ale na tom obrázku jste mladší.“

Muž vypadal zhruba na šedesát, a i když vlasy už měl šedé, bradkou mu šediny teprve prosvítaly. Bylo vzácné, aby se někdo nechal takto zestárnout, než se sebou něco podnikl. Citra uvažovala, kolik je mu doopravdy. Jak dlouho měl na starosti ukončování životů?

„Je vám opravdu tolik, na kolik vypadáte, nebo se držíte pokročilého věku schválně?“ zeptala se.

„Citro!“ Její matka málem upustila kastrol, který právě vytáhla z trouby. „Co je to za otázku?!“

„Mám rád přímé otázky,“ řekl smrtka. „Jsou projevem upřímnosti ducha, a proto i já upřímně odpovím. Přiznávám, že jsem obrátil list už čtyřikrát. Můj přirozený věk se pohybuje někde kolem sto osmdesáti, i když přesné číslo jsem už zapomněl. Poslední dobou jsem se rozhodl pro tento úctyhodný vzhled, neboť jsem zjistil, že těm, které kosím, to přináší větší úlevu.“ Nato se zasmál. „Myslí si, že jsem moudrý.“

„Proto jste přišel?“ vyhrkl Ben. „Abyste jednoho z nás pokosil?“

Smrtka Faraday jim věnoval nečitelný úsměv.

„Přišel jsem na večeři.“

Citřin otec dorazil těsně předtím, než se měla večeře podávat. Matka ho o situaci evidentně informovala, takže byl emočně připravený mnohem lépe než ostatní. Jen co vstoupil, namířil si to přímo ke smrtkovi Faradayovi, aby si s ním potřásl rukou, a tvářil se mnohem žoviálněji a přátelštěji, než se ve skutečnosti musel cítit.

Jídlo provázely rozpaky – většinou bylo ticho, které tu a tam narušila nějaká smrtkova poznámka. „Máte krásný domov.“ „To je ale dobrá limonáda!“ „To jsou možná nejlepší pečené ziti v celé StředoMerice!“ Přestože všechno, co říkal, byly lichotky, jeho hlas působil na páteř všech přítomných jako zemětřesení.

„V naší čtvrti jsem vás ještě neviděl,“ promluvil nakonec Citřin otec.

„To mě nepřekvapuje,“ odpověděl smrtka. „Na rozdíl od některých smrtek, které si takovou možnost zvolí, nejsem veřejná osobnost. Některé smrtky jsou raději v centru pozornosti, ale pokud člověk chce tu práci vykonávat dobře, vyžaduje to určitý stupeň anonymity.“

„Dobře?“ Citra se při té představě naježila. „Kosení se dá dělat dobře?“

„Určitě se dá dělat špatně,“ odpověděl smrtka a nic dalšího k tomu neřekl. Jenom jedl své ziti.

Když se večeře chýlila ke konci, promluvil znovu: „Řekněte mi něco o sobě.“ Nebyla to otázka ani prosba. Dalo se to vykládat jen jako žádost. Citra nepoznala, jestli je to součást jeho tanečku smrti, nebo jestli ho to doopravdy zajímá. Jejich jména znal dřív, než do bytu vstoupil, takže možná už věděl i všechno, co mu mohli říct. Proč se potom ptát?

„Já se zabývám výzkumem dějin,“ řekl otec.

„Já pracuji jako technik syntézy potravin,“ odpověděla matka.

Smrtka povytáhl obočí. „A přitom jste to uvařila od základu sama.“

Matka odložila vidličku. „Čistě ze syntetizovaných ingrediencí.“

„Jistě, ale jestli umíme syntetizovat cokoli, proč ještě potřebujeme techniky syntézy potravin?“ poznamenal.

Citra prakticky viděla, jak matce vyprchala z tváře krev. Obhajoby existence své manželky se tak ujal otec. „Prostor pro zdokonalení se najde vždycky.“

„Jo – a tátova práce je taky důležitá!“ ozval se Ben.

„Cože, výzkum dějin?“ Smrtka tu představu odbyl mávnutím vidličkou. „Minulost je neměnná – a podle toho, co vidím, to samé platí i pro budoucnost.“

Rodiče a bratra jeho poznámky vyvedly z míry, ale Citra pochopila, o co mu jde. Civilizační růst byl dokončen. Věděli to všichni. Pokud šlo o lidstvo, již nebylo co se dozvídat. Na naší existenci nebylo co dešifrovat. To znamenalo, že žádný jedinec není důležitější než kterýkoli jiný. Ze širšího pohledu byli vlastně všichni stejně zbyteční. To jim smrtka říkal, a Citru to svým způsobem rozčilovalo, neboť na jisté úrovni věděla, že má pravdu.

Citra byla svou výbušností známá. Často přišla bez důvodu a pominula, až když se škoda nedala odčinit. Ani dnes tomu nemělo být jinak.

„Proč to děláte? Jestli jste přišel jednoho z nás pokosit, tak to prostě udělejte a přestaňte nás trýznit!“

Matka zalapala po dechu. Otec odstrčil židli dozadu, jako by byl připravený vstát a fyzicky ji dostat z místnosti pryč.

„Co to děláš, Citro?“ Matčin hlas se teď chvěl. „Projev přece trochu úcty!“

„Ne! Přišel sem, chce to udělat, tak ať to udělá. Není to tak, že by nebyl rozhodnutý – slyšela jsem, že smrtky se vždycky rozmyslí, ještě než vejdou do domu, je to tak?“

Smrtky se její výbuch nijak nedotkl. „Pro některé to platí, pro některé ne,“ řekl vlídně. „Každý z nás na to má svou metodu.“

Ben už to nevydržel a rozbrečel se. Otec ho objal, ale chlapec byl k neutišení.

„Ano, smrtky musí kosit,“ prohlásil Faraday, „ale musíme také jíst, spát a obyčejně si povídat.“

Citra mu sebrala prázdný talíř. „Je po jídle, takže můžete jít.“ Pak k němu přistoupil otec. Padl na kolena. Otec si před tímto mužem skutečně klekl! „Prosím, odpusťte jí, Vaše Ctihodnosti. Přijímám za její chování plnou odpovědnost.“

Smrtka vstal. „Není třeba se omlouvat. Je osvěžující muset se obhájit. Nemáte ponětí, jak to člověka začne nudit: servilita, podlézavé lichocení, nekonečný průvod pochlebovačů. Facka do tváře je osvěžující. Připomíná mi, že jsem člověk.“

Nato odešel do kuchyně a vzal si největší, nejostřejší nůž, jaký dokázal najít. Sekl s ním sem a tam, aby vyzkoušel, jak krájí vzduch.

Benův nářek zesílil a otec ho stiskl pevněji. Pak smrtka přistoupil k jejich matce. Citra byla připravená vrhnout se před ni, aby čepel zablokovala, ale muž, místo aby nožem sekl, natáhl druhou ruku.

„Polibte můj prsten.“

To nečekal nikdo, a Citra ze všech nejmíň.

Citřina matka na něho vytřeštila oči a zavrtěla hlavou, jak tomu nemohla uvěřit. „Vy jste… vy mi dáváte imunitu?“

„Za vaši laskavost a naservírované jídlo vám uděluji jednoroční imunitu před pokosením. Žádná smrtka se vás nesmí dotknout.“

Ona však zaváhala. „Dejte ji raději mým dětem.“

Smrtka dál nabízel prsten jí. Byl to diamant s tmavým jádrem, velký jako kloub jeho prstu. Byl to stejný prsten, jaký nosily všechny smrtky.

„Nabízím ji vám, ne jim.“

„Ale –“

„Jenny, udělej to!“ vyzval ji otec.

A tak to udělala. Klekla si, políbila prsten, její DNA byla načtena a přenesena do databáze imunních, vedené cechem smrtek. Celý svět se v mžiku dozvěděl, že Jenny Terranovová se v příštích dvanácti měsících nemusí obávat pokosení. Smrtka pohlédl na prsten, z něhož teď vycházela načervenalá záře naznačující, že osoba před ním má imunitu proti pokosení. Spokojeně se usmál.

A konečně jim řekl pravdu.

„Přišel jsem pokosit vaši sousedku. Bridget Chadwellovou,“ oznámil jim smrtka Faraday. „Ale ještě nebyla doma. A já jsem měl hlad.“

Pohladil Bena po hlavě, jako by mu uděloval nějaké požehnání. Zdálo se, že ho to zklidnilo. Pak smrtka vykročil ke dveřím. Nůž, který stále držel v ruce, neponechával prostor pochybám o způsobu, jakým bude jejich sousedka pokosena. Ale ještě než odešel, otočil se k Citře.

„Dokážeš nahlédnout pod fasádu světa, Citro Terranovová. Byla by z tebe dobrá smrtka.“

Citra se zhrozila. „Nikdy bych nechtěla být smrtka.“

„To je první požadavek,“ řekl. Pak odešel zabít jejich sousedku.

Toho večera už o tom nemluvili. O kosení nemluvil nikdo – jako by je tím člověk na sebe mohl přivolat. Ze sousedního bytu nebylo slyšet žádné zvuky. Křik ani prosebný nářek – nebo měli Terranovovi televizi puštěnou tak nahlas, že to neslyšeli. Byla to první věc, kterou Citřin otec po smrtkově odchodu udělal – pustil televizi a zesílil zvuk, aby kosení na druhé straně zdi přehlušil. Ale nebylo to nutné, protože ať už smrtka splnil svůj úkol jakkoli, udělal to tiše. Citra se přistihla, že napíná uši, aby něco zaslechla – cokoli. Ona i Ben v sobě objevili zvrácenou zvědavost, za niž se oba potají styděli. O hodinu později se Ctihodný smrtka Faraday vrátil. Tentokrát otevřela dveře Citra. Na jeho róbě v barvě slonoviny nebyla jediná kapka krve. Možná měl druhou na převlečení.

Možná po pokosení použil sousedčinu pračku. Také nůž byl čistý, když ho Citře podal.

„My ho nechceme,“ řekla mu Citra. Byla si poměrně jistá, že v téhle věci může mluvit i za rodiče. „Už nikdy jej nepoužijeme.“

„Ale vy jej musíte používat,“ nedal se smrtka, „jako připomínku.“

„Připomínku čeho?“

„Že smrtka je pouhý nástroj smrti, ale to, co mnou mává, je tvoje ruka. Ty, tví rodiče a všichni ostatní na světě, vy jste ti, kteří smrtkám vládnou.“ Potom jí nůž zlehka vložil do rukou. „Všichni jsme spolupachatelé. Musíš přijmout svůj díl odpovědnosti.“

Možná to byla pravda, ale když odešel, Citra nůž stejně hodila do smetí.

Je to ta nejtěžší věc, o kterou může být člověk požádán. A vědomí, že se tak děje v zájmu většího dobra, to nijak neusnadňuje. Dřív lidé umírali přirozeně. Stáří bývalo smrtící neduh, nikoli přechodný stav. Existovali neviditelní zabijáci zvaní nemoci, kteří dokázali tělo rozbořit. Proces stárnutí se nedal zvrátit a stávaly se nehody, z nichž nebylo návratu. Z nebe padala letadla. Auta skutečně havarovala. Na světě byla bolest, utrpení a zoufalství. Pro většinu z nás je obtížné představit si tak riskantní svět, kde nebezpečí číhá za každým neviděným, netušeným rohem. To všechno už je za námi, ale jedna prostá pravda zůstává. Lidé musejí umírat.

Není to tak, že bychom mohli někam jinam – zánik kolonií na Měsíci a na Marsu to jasně dokázal. Máme jen jednu velice limitovanou planetu, a přestože se nám podařilo porazit smrt stejně totálně jako dětskou obrnu, lidé i tak musejí umírat. Konec lidského života býval v rukou přírody. Ale my jsme jí ho ukradli. Teď máme monopol na smrt my. My jsme jejím výhradním distributorem.

Chápu, proč existují smrtky a jak důležitá a nezbytná je jejich práce… ale často přemýšlím, proč jsem musela být vybrána právě já. A pokud po tomto světě existuje nějaký jiný, věčný, jaký osud v něm čeká na toho, kdo bere životy?

– Z deníku kosení C. s. Curieové

2

0,303 %

Tyger Salazar se vrhl z okna v osmatřicátém patře a na mramorovém prostranství dole po sobě zanechal strašlivý svinčík. Jeho rodiče to tak namíchlo, že se ho vůbec neobtěžovali navštívit, ale Rowan přišel. Takový byl Rowan Damisch kamarád.

Sedl si v oživovacím centru a čekal, až se z hyperrychlého uzdravování probudí. Rowanovi to nevadilo. Oživovací centrum bylo tiché místo. Poklidné. Byla to příjemná úleva od vřavy jeho domova, v němž se poslední dobou vyskytovalo víc příbuzných, než kolik se dalo od normálního člověka čekat, že snese. Bratranci a sestřenice, příbuzní z druhého kolene, sourozenci a nevlastní sourozenci. A teď se ještě vrátila jeho babička, která potřetí obrátila list a teď čekala další dítě.

„Budeš mít novou tetu, Rowane,“ oznámila mu. „Není to báječné?“

Celá ta záležitost naštvala Rowanovu matku – protože babička se nechala omladit až na pětadvacet, takže teď byla o deset let mladší než její dcera. Máma se teď cítila být pod tlakem, aby sama obrátila list, už jen proto, aby s babičkou držela krok. Dědeček byl mnohem rozumnější. Byl v Euro-Skandii, okouzloval ženy a udržoval svůj věk na úctyhodných osmatřiceti.

Šestnáctiletý Rowan se rozhodl, že si zkusí šedivé vlasy, než poprvé obrátí list – ale ani potom se neresetuje tolik, aby to bylo trapné. Někteří lidé se resetují na jednadvacet, což byla nejzazší hranice, po kterou mohla genová terapie člověka omladit. Ale kolovaly fámy, že se pracuje na způsobech, jak člověka resetovat až do puberty – což Rowanovi připadalo absurdní. Proč by rozumně uvažující člověk chtěl být víc než jednou v pubertě?

Když se na svého kamaráda podíval znovu, Tyger měl otevřené oči a Rowana si prohlížel.

„Ahoj,“ řekl Rowan

„Jak dlouho?“

„Čtyři dny.“

Tyger triumfálně zapumpoval pěstí ve vzduchu. „Jo! Nový rekord!“ Podíval se na svoje ruce, jako by chtěl zhodnotit škody. Žádné poškození na nich samozřejmě nezůstalo. Člověk se z hyperuzdravování neprobudil dřív, než nebylo co uzdravovat. „Myslíš, že to bylo tím, že jsem skočil z tak vysokého patra, nebo tou mramorovou plochou?“

„Nejspíš tím mramorem,“ odpověděl Rowan. „Jakmile dosáhneš maximální rychlosti, je už jedno, jak jsi byl vysoko, když jsi skočil.“

„Napraskl jsem ho? Museli ten mramor vyměnit?“

„Nevím, Tygere – páni, to už by stačilo.“

Tyger se položil na polštář. Bylo vidět, že je se sebou nesmírně spokojený. „Nejlepší rozplesk v historii!“

Rowan zjistil, že sice měl trpělivost čekat, až se kamarád probudí, ale teď když je při vědomí, už mu s ním trpělivost schází. „Proč to vůbec děláš? Vždyť je to strašné plýtvání časem.“

Tyger pokrčil rameny. „Líbí se mi ten pocit, když padáš. Kromě toho potřebuju připomínat rodičům, že existuje salát.“ Rowan se tomu musel zasmát. Byl to on, kdo pro ně vymyslel termín „saláti“. Bylo to jako sendvič. Oba přišli na svět někde uprostřed početných rodin a oba měli daleko k tomu, aby byli miláčky svých rodičů. „Mám pár bratrů, kteří jsou maso, a pár sester, které jsou sýr a rajčata, takže já budu asi salát.“ Nápad se ujal a Rowan založil ve škole klub, který si říkal „ledové hlávky“ a mohl se už pochlubit více než dvěma tucty členů… i když Tyger si ho často dobíral, že se trhne a rozpoutá římskou revoluci.

Tyger s rozpleskáním začal před několika měsíci. Rowan to zkusil jednou a zjistil, že je to nesmírně bolestivé. Jediným výsledkem bylo, že musel dohánět školu a rodiče mu ukládali nejrůznější tresty, které však záhy zapomněli vynutit, což byla jedna z výhod toho, že je člověk salát. Přesto vzrušení z pádu za tu cenu nestálo. Naproti tomu z Tygera se stal rozpleskávací fanatik.

„Měl by sis najít nějakého nového koníčka,“ řekl mu Rowan. „Vím, že první oživení je zadarmo, ale ta další už musí stát tvoje rodiče majlant.“

„Jo – aspoň je jednou něco stojím.“

„Nechtěl bys raději, aby ti koupili auto?“

„Oživení je povinné,“ řekl Tyger. „Auto je dobrovolné. Pokud nebudou muset zaplatit, tak nezaplatí.“

Proti tomu Rowan nedokázal nic namítnout. On sám auto neměl a pochyboval, že mu rodiče někdy nějaké pořídí. Jeho rodiče argumentovali tím, že spoluauta jsou čistá a efektivní a řídí se sama. Jaký by mělo smysl vydávat velké peníze za něco, co nepotřebuje? A oni zatím vyhazovali peníze za všechno možné kromě něho.

„Jsme vláknina,“ prohlásil Tyger. „Pokud nevyvoláme trochu střevního neklidu, nikdo si ani nevšimne, že existujeme.“

Další den ráno se Rowan ocitl tváří v tvář smrtce. Zahlédnout v jeho čtvrti smrtku nebylo až tak nenormální. Čas od času prostě člověk na nějakou narazil – ale nestávalo se často, že by se objevily na střední škole.

To setkání vlastně zavinil Rowan. Dochvilnost nebyla jeho silnou stránkou – obzvlášť teď když se od něho čekalo, že dovede své mladší a nevlastní sourozence do jejich školy, pak naskočí do spoluauta a rychle se dopraví do té své. Právě dorazil a mířil k docházkovému okénku, když se zpoza rohu vynořila smrtka. Róba v barvě slonoviny, která za ní vlála, byla bez poskvrny.

Když byl Rowan jednou s rodinou na túře, vzdálil se od ostatních a setkal se s horským lvem. Svíravý pocit v prsou a slabost v podbřišku byly tenkrát úplně stejné. Bojuj, nebo vezmi nohy na ramena, radila mu biologie. Ale Rowan neudělal jedno ani druhé. Tenkrát ty instinkty potlačil a klidně zvedl paže, aby vypadal větší, jak to někde četl. Fungovalo to. Zvíře se dlouhými skoky vzdálilo a ušetřilo mu cestu do místního oživovacího centra.

Když se teď před ním nenadále objevila smrtka, Rowan pocítil zvláštní touhu udělat totéž – jako by zvednutím rukou nad hlavu mohl smrtku zaplašit. Když si to představil, bezděčně se rozesmál. A smát se smrtce bylo to poslední, co by člověk chtěl dělat.

„Mohl bys mi ukázat, jak se dostanu do kanceláře?“ zeptal se muž.

Rowana napadlo popsat mu cestu a zamířit opačným směrem, ale usoudil, že by to bylo až moc zbabělé. „Já tam jdu taky,“ řekl Rowan. „Odvedu vás tam.“ Ten muž určitě ocení ochotu – a udělat si očko u smrtky nemohlo být na škodu.

Rowan šel první a na chodbě potkával další děti – studenty, kteří podobně jako on přišli pozdě nebo jen měli něco vyřídit. Všichni na něho zírali s otevřenými ústy a snažili se splynout se zdí, když je se smrtkou míjeli. Jít po chodbě se smrtkou najednou nebyl tak děsivý zážitek, když tam byli jiní, kteří ten strach vzali na sebe – a Rowan nemohl popřít, že to bylo trošku opojné, razit smrtce cestu, vézt se ve světle takové úcty. Teprve když došli ke kanceláři, všechno mu to došlo. Smrtka dnes přišel pokosit některého z jeho spolužáků.

Všichni ve sborovně vstali, jakmile smrtku uviděli, a smrtka sám neztrácel čas. „Prosím, zavolejte do kanceláře ihned Kohla Whitlocka.“

„Kohla Whitlocka?“ zeptala se sekretářka.

Smrtka to nezopakoval, protože věděl, že ho slyšela, jen se tomu zdráhala uvěřit.

„Ano, Vaše Ctihodnosti. Hned to udělám.“

Rowan Kohla znal. Kruci, Kohla Whitlocka přece znali všichni. Byl teprve třeťák, ale už to dotáhl na zadáka školního týmu. Měl jim poprvé v historii vybojovat mistrovský titul.

Sekretářčin hlas se při vyhlašování zprávy školním rozhlasem silně třásl. Když vyslovila jméno, zakašlala, zadrhla se.

A Smrtka trpělivě čekal, až Kohl přijde.

Rowan neměl nejmenší touhu si smrtku znepřátelit. Měl se jednoduše vytratit k docházkovému okénku, nechat si vystavit propustku a odejít do třídy. Jenže stejně jako tenkrát s horským lvem musel zůstat na místě. Byl to okamžik, který měl změnit jeho život.

„Chystáte se pokosit našeho hvězdného zadáka – doufám, že to víte.“

Smrtkovo chování, ještě před chvílí tak srdečné, získalo tvrdost náhrobního kamene. „Nechápu, co je ti do toho.“

„Jste v mojí škole,“ odvětil Rowan. „Asi proto mi do toho něco je.“ Pak zaúřadoval pud sebezáchovy a Rowan přešel k docházkovému okénku, kde už na něho smrtka neviděl. Odevzdal padělanou omluvenku a přitom si pro sebe šeptal: Blbče, blbče, blbče. Měl jediné štěstí, že se nenarodil v době, kdy byla smrt přirozená, protože by se dospělosti nejspíš nikdy nedožil.

Když se otočil k odchodu, uviděl, jak smrtka odvádí zdrceného Kohla Whitlocka do kanceláře ředitele. Ředitel dobrovolně opustil vlastní kancelář a pohledem si vyžádal od zaměstnanců vysvětlení, ale dočkal se jenom plačtivého kroucení hlavami.

Nikdo si zjevně nevšiml, že Rowan tam pořád stojí. Kdo by se staral o salát, když je na talíři hovězí.

Chtěl proklouznout kolem, ale ředitel ho zahlédl právě včas, aby mu položil ruku na rameno. „Neměl bys tam chodit, synu.“

Bylo to tak, Rowan tam neměl chodit, ale přesto to udělal a zavřel za sebou dveře.

Před ředitelovým úhledně uklizeným stolem stála dvě křesla. Smrtka si sedl do jednoho, shrbený a vzlykající Kohl do druhého. Smrtka probodl Rowana pohledem. Horský lev, pomyslel si Rowan. Jenže tento mohl život doopravdy vzít.

„Nejsou tady jeho rodiče,“ řekl Rowan. „Měl by u sebe někoho mít.“

„Ty jsi příbuzný?“

„Záleží na tom?“

Nato Kohl zvedl hlavu. „Prosím, nenuťte Ronalda odejít,“ zažadonil.

„Rowana.“

Kohlův výraz přešel na vyšší stupeň hrůzy, jako by touto chybou zpečetil svůj osud. „Já jsem to věděl. Věděl jsem to. Opravdu!“ Navzdory své mohutné postavě a obvyklé suverenitě byl Kohl Whitlock jenom vystrašený malý kluk. Stane se to nakonec každému? Předpokládal, že to může vědět jedině smrtka.

Místo aby smrtka nutil Rowana odejít, řekl: „Tak se posaď. Udělej si pohodlí.“

Když Rowan obcházel stůl, aby si vytáhl ředitelovo křeslo, přemýšlel, jestli to smrtka myslí ironicky či sarkasticky, nebo zda zkrátka neví, že udělat si pohodlí v jeho přítomnosti prostě nejde.

„To mi nemůžete udělat,“ prosil Kohl. „Moji rodiče z toho budou mít smrt. Prostě zemřou!“

„Ne, nezemřou,“ opravil ho smrtka. „Budou žít dál.“

„Nemůžete mu nechat aspoň pár minut, aby se připravil?“ zeptal se Rowan.

„Chceš mi říkat, jak mám dělat svou práci?“

„Žádám jen o trochu soucitu!“

Smrtka ho znovu zpražil pohledem, ale tentokrát to bylo nějak jiné. Nesnažil se ho jenom zastrašit, ale chtěl z Rowana něco dostat. Něco v něm zkoumal. „Dělám to už mnoho let,“ řekl smrtka. „A zkušenost mám takovou, že rychlé a bezbolestné pokosení je ten největší projev soucitu, jaký mohu poskytnout.“

„Tak mu aspoň řekněte důvod! Řekněte mu, proč to musí být právě on!“

„Je to náhoda, Rowane!“ promluvil Kohl. „Každý to ví. Posraná náhoda!“

Ale smrtka měl v očích něco, co tomu tak úplně neodpovídalo. Proto Rowan přitlačil na pilu.

„Není to jenom tak, že ne?“

Smrtka si povzdechl. Nemusel říkat nic – byl koneckonců smrtka, ve všech ohledech stál nad zákonem. Nebyl povinen nikomu nic vysvětlovat. Ale rozhodl se to udělat.

„Když se z rovnice odstraní stáří, statistiky z Věku smrtelnosti říkají, že sedm procent úmrtí je zapříčiněno automobilismem. Třicet jedna procent souvisí s požíváním alkoholu a čtrnáct procent připadá na mladistvé.“ Nato hodil Rowanovi malou kalkulačku, která ležela řediteli na stole. „Spočítej si to sám.“

Rowan s výpočtem nespěchal. Věděl, že každá sekunda, kterou mu to zabere, znamená sekundu života pro Kohla.

„0,303 %,“ oznámil nakonec.

„To znamená,“ navázal smrtka, „že zhruba tři z tisíce duší, které pokosím, zapadnou do tohoto profilu. Jeden z tři sta třiceti tří. Tady tvůj přítel si právě pořídil nové auto a má v záznamech, že nadměrně pije. Takže mezi mladistvými, kteří do toho profilu zapadají, udělám náhodný výběr.“

Kohl zabořil hlavu do dlaní a jeho pláč nabyl na intenzitě.

„Já jsem takový IDIOT!“ Přitiskl si dlaně na oči, jako by si je chtěl zatlačit hluboko do hlavy.

„Tak mi teď řekni,“ promluvil smrtka klidně na Rowana.

„Ulehčilo mu to jeho pokosení, že jsem to vysvětlil, nebo teď trpí ještě víc?“

Rowan se v křesle maličko přikrčil.

„Tak dost,“ řekl smrtka. „Přišel čas.“ Z kapsy róby vytáhl malou lopatku tvarovanou tak, aby se dala nasadit na ruku. Měla látkový hřbet a lesklou kovovou přední stranu. „Kohle, vybral jsem pro tebe elektrický šok, který vyvolá zástavu srdce. Smrt bude rychlá a bezbolestná, zdaleka ne tak krutá jako autonehoda, již bys utrpěl ve Věku smrtelnosti.“

Kohl najednou vymrštil paži, popadl Rowana za ruku a pevně ji chytil. Rowan se nechal. Nebyl příbuzný, dodneška ani nebyl Kohlův kamarád – ale jak se to říkalo? Smrt dělá z celého světa jednu rodinu. Rowan uvažoval, jestli to znamená, že ve světě bez smrti by si byli všichni cizí. Stiskl Kohlovu ruku pevněji – němý příslib, že ho nepustí.

„Chceš, abych něco vyřídil vašim?“ zeptal se Rowan.

„Milion věcí,“ řekl Kohl, „ale momentálně mě nic nenapadá.“

Rowan se rozhodl, že si vymyslí poslední slova, o která by se chtěl Kohl se svými milovanými podělit. Taková, která poskytnou útěchu. Najde způsob, jak nesmyslnému dát smysl.

„Obávám se, že pro proceduru budeš muset jeho ruku pustit,“ řekl smrtka.

„Ne,“ odpověděl mu Rowan.

„Šok by mohl zastavit srdce i tobě,“ upozornil ho smrtka.

„No a co?“ zeptal se Rowan. „Oživí mě.“ Pak dodal. „Pokud jste se nerozhodl pokosit i mě.“

Rowan si uvědomoval, že si smrtkovi právě řekl o to, aby ho zabil. Navzdory riziku byl rád, že to udělal.

„Tak dobrá.“ A smrtka bez dalšího čekání přitiskl lopatku na Kohlovu hruď.

Rowanovi před očima nejdřív zbělelo a pak zčernalo. Celé jeho tělo se zkroutilo v křeči. Vyletěl pozpátku z křesla a narazil do stěny za sebou. Pro Kohla to možná bylo bezbolestné, ale pro Rowana nikoli. Bolelo to víc než cokoli jiného, té bolesti bylo víc, než by měl člověk cítit, ale pak mikroskopické tišící nanity v jeho krvi uvolnily otupující opiáty. Jakmile opiáty zabraly, bolest polevila, a když znovu uviděl jasně, spatřil Kohla, jak leží bezvládně v křesle a smrtka k němu natahuje ruku, aby mu zavřel nevidoucí oči. Pokosení bylo dokonáno. Kohl Whitlock byl mrtvý.

Smrtka podal ruku Rowanovi, ale chlapec ji nepřijal. Zvedl se z podlahy sám, a přestože ve skutečnosti necítil ani špetku vděčnosti, řekl: „Děkuji, že jste mi dovolil zůstat.“

Smrtka na něho upřel zrak a setrval tak o něco déle, než se dalo čekat. Nakonec řekl: „Postavil ses za chlapce, kterého jsi skoro neznal. Ve chvíli smrti jsi mu poskytl útěchu a strpěls bolest šoku. Přinesl jsi svědectví, přestože tě o to nikdo nežádal.“

Rowan pokrčil rameny. „Udělal jsem to, co by udělal každý.“

„Nabídl se někdo jiný?“ zeptal se ho smrtka. „Váš ředitel? Někdo z personálu? Některý z desítek studentů, které jsme potkali na chodbě?“

„Ne,“ musel přiznat Rowan. „A záleží na tom, co jsem udělal? Stejně je mrtvý. A víte, co se říká o dobrých úmyslech.“

Smrtka pokýval hlavou a sklopil zrak ke svému prstenu, který mu tak tlustě seděl na prstu. „Asi mě teď požádáš o imunitu.“

Rowan zavrtěl hlavou. „Já od vás nic nechci.“

„Jak myslíš.“ Otočil se k odchodu, ale před otevřenými dveřmi zaváhal. „Počítej s tím, že se za to, co jsi tady dnes udělal, od nikoho jiného než ode mě žádné laskavosti nedočkáš,“ řekl. „Ale pamatuj si, že dobrými úmysly je dlážděno mnoho cest. Ne všechny vedou do pekla.“

Facka jím otřásla stejně jako předtím elektrický šok – ještě víc, protože ji Rowan nečekal. Přilétla těsně před obědem, když stál u své skříňky, a přistála s takovou silou, že ho odmrštila dozadu. Řada skříněk zaduněla jako ocelový buben.

„Tys tam byl a nezabránil jsi tomu!“ Z očí Marah Pavlikové čišel žal a spravedlivé rozhořčení. Vypadalo to, že je nachystaná zajet mu svými dlouhými nehty do nosu a vyškrábat mu mozek. „Nechal jsi ho umřít!“

Marah byla více než rok Kohlova holka. Podobně jako Kohl byla velice populární třeťák a jako taková by se jakémukoli kontaktu s druhákem – jako byl třeba Rowan – aktivně vyhýbala, ale toto byly mimořádné okolnosti.

„Tak to nebylo,“ stačil vyhrknout Rowan, než švihla rukou znovu. Tentokrát se Rowanovi podařilo srazit její úder stranou. Marah si zlomila nehet, ale nezdálo se, že by jí to vadilo. Když nic jiného, Kohlovo pokosení jí přinejmenším dodalo perspektivu.

„Přesně tak to bylo! Šel jsi tam, abys viděl, jak zemře!“

Kolem se začali shlukovat další, jako vždy přilákaní vůní konfliktu. Zkusil v davu najít účastnou tvář – někoho, kdo by se mohl postavit na jeho stranu –, ale jediné, co v obličejích svých spolužáků viděl, bylo sdílené pohrdání. Marah mluvila a fackovala za ně za všechny.

Rowan takovou reakci nečekal. Ne že by chtěl, aby ho někdo plácal po ramenou, že přišel Kohlovi v jeho posledních chvílích na pomoc – ale s tak nesmyslným obviněním nepočítal.

„Co je to za blbost?“ rozkřičel se na ni Rowan – na ně všechny. „Když chce smrtka někoho pokosit, nedá se jí v tom zabránit!“

„To mě nezajímá!“ zanaříkala. „Mohl jsi něco udělat, jenže ty ses jenom díval!“

„Něco jsem udělal. Totiž… vzal jsem ho za ruku.“ Narazila ho na skříňku silou, jakou by u ní nikdy nečekal.

„Lžeš! Tebe by za ruku nikdy nevzal. Nikdy by se tě ani nedotkl!“ Pak dodala: „Za ruku jsem ho měla držet já!“

Ostatní děti kolem nich se mračily a šeptaly si, ale tak, aby je určitě slyšel.

„Viděl jsem ho jít se smrtkou po chodbě, jako by byli nejlepší kamarádi.“

„Ráno přišli do školy společně.“

„Já jsem slyšela, že tomu smrtkovi pomáhal vybrat, koho pokosí.“

„Někdo mi říkal, že mu dokonce asistoval.“

Přihnal se k chlapci, který vznesl poslední obvinění – jmenoval se Ralphy nebo tak nějak. „Kdo ti to říkal? Nikdo jiný v té místnosti nebyl, ty blbče!“

Ale bylo to jedno. Fámy měly svou vlastní logiku, které se držely.

„Vy to nechápete? Nepomáhal jsem smrtkovi, pomáhal jsem Kohlovi!“ trval na svém Rowan.

„Jo, pomohl jsi mu do hrobu,“ řekl někdo a všichni ostatní ho podpořili souhlasným mručením.

Bylo to zbytečné – byl souzen a odsouzen –, a čím víc to bude popírat, tím víc budou o jeho vině přesvědčeni. Nepotřebovali jeho odvážný čin – potřebovali někoho, na koho by mohli hodit vinu. Někoho, koho by mohli nenávidět. Na smrtce si vztek vylít nemohli, ale Rowan Damisch byl dokonalý kandidát.

„Vsadím se, že dostal za pomoc imunitu,“ prohlásil jeden kluk – kluk, který vždycky byl jeho kamarád.

„Nedostal!“

„To je skvělé,“ řekla Marah s absolutním pohrdáním.

„V tom případě doufám, že si příští smrtka přijde pro tebe.“ Věděl, že to myslí vážně – nejenom pro tu chvíli, ale navždycky –, a pokud by si pro něho příští smrtka přišla, měla by z jeho smrti radost. Byla to představa nutící k nepříjemnému zamyšlení – že po světě teď chodí lidé, kteří si aktivně přejí jeho smrt. Jedna věc byla zůstávat zcela bez povšimnutí. Stát se objektem nenávisti celé školy bylo něco úplně jiného.

Teprve pak si vzpomněl na to, jak ho smrtka varoval. Že za to, co pro Kohla udělal, se žádné laskavosti nedočká. Měl pravdu – a Rowan za to smrtku nenáviděl, tak jako ostatní nenáviděli jeho.

2042. To je rok, který zná každý školák. Byl to rok, kdy výpočetní kapacity dosáhly nekonečna – anebo se mu přiblížily tak, že se rozdíl nedal změřit. Byl to rok, kdy jsme znali… všechno. Z „cloudu“, datového oblaku, se vyvinul „Nimbus“ a všechno, co se dá o něčem vědět, teď spočívá v téměř nekonečné paměti Nimbu, kde se k tomu může každý dostat.

Ale jak už to bývá s mnoha věcmi, jakmile jsme nekonečné poznání získali, najednou jako by nebylo tak důležité. Jako by nebylo tak naléhavé. Ano, víme všechno, ale často přemýšlím o tom, jestli se na všechno to poznání vůbec někdy někdo podívá. Jistě, jsou akademici, kteří studují, co už známe, ale za jakým účelem? Podstatou vzdělávání bývalo učení směřující k tomu, abychom mohli zdokonalit své životy a svůj svět. Ale dokonalý svět vylepšování nepotřebuje. Jako skoro se vším ostatním, co děláme, je vzdělání, základní školou počínaje a nejlepšími univerzitami konče, jen něco, co nás má zabavit.

2042 je rok, kdy jsme porazili smrt, a také rok, kdy jsme přestali počítat. Jistě, ještě několik desítek let jsme roky číslovali, ale v okamžiku dosažení nesmrtelnosti přestalo být plynutí času důležité.

Nevím, kdy přesně se přešlo na čínský kalendář – rok Psa, rok Kozy, Draka a tak dál. A neumím přesně říct, kdy se zvířecí aktivisté po celém světě začali dožadovat rovného zastoupení svých oblíbených druhů a přidali rok Vydry, Velryby a Tučňáka. A nedovedu vám říct, kdy přestali s opakováním a bylo vyhlášeno, že napříště dostane každý rok jméno podle jiného druhu. Jistě vím jenom to, že máme rok Ocelota.

Pokud jde o věci, které nevím, určitě je má všechny v sobě Nimbus a každý, koho to zajímá, si je může vyhledat.

– Z deníku kosení C. s. Curieové

3

Síla osudu

Pozvání Citře přišlo na začátku ledna. Doručila je pošta – což byla první známka toho, že se jedná o něco mimořádného. Poštou přicházely jen tři druhy zásilek. Balíky, oficiální záležitosti nebo dopisy od excentriků. Zdálo se, že toto je ten třetí typ.

„Tak to otevři,“ řekl Ben, kterého obálka rozrušila ještě víc než ji. Adresa byla napsaná rukou, což bylo ještě podivnější. Jistě, rukopis se stále nabízel jako jedna z možností, ale Citra neznala nikoho, kdo by ji využíval. Roztrhla obálku a vytáhla kartičku, která měla stejně jako obálka barvu vaječné skořápky. Pak si text přečetla nejprve pro sebe, než ho přečetla nahlas.

„‚Vaše ctěná společnost se žádá ve Velké městské opeře 9. ledna v 19.00.‘“

Podpis tam nebyl, ani zpáteční adresa. V obálce však byl jeden lístek.

„Opera?“ zeptal se Ben. „Blé.“ Citra by to nedokázala vyjádřit líp.

„Nemůže to být nějaká školní akce?“ otázala se matka.

Citra zavrtěla hlavou. „Kdyby ano, tak by to tam bylo napsané.“

Matka si od Citry půjčila pozvánku s obálkou, aby si je prohlédla sama. „Ať je to cokoli, zní to zajímavě.“

„Nejspíš si to vymyslel nějaký ubožák jako pozvánku na rande, protože nemá odvahu říct mi to osobně.“

„Myslíš, že půjdeš?“ zeptala se matka.

„Mami – kluk, který mě pozve do opery, si buď dělá legraci, nebo je blázen.“

„Nebo na tebe chce udělat dojem.“

Citra něco zabručela a odešla z pokoje. Rozčilovalo ji, že je sama zvědavá. „Nikam nepůjdu,“ zavolala ze svého pokoje, ale dobře věděla, že půjde.

Velká městská opera byla jedním z několika míst, kam každý, kdo něco znamenal, chodil, když chtěl, aby ho bylo vidět. Na každé představení přišla jen polovina diváků kvůli opeře, kterou zrovna dávali. Ostatní tam byli proto, aby se účastnili velkého melodramatu společenského šplhu a kariérního postupu. I Citra, která do žádné z těchto skupin nepatřila, věděla, jak to chodí.

Vzala si šaty, které si koupila rok předtím na školní ples, protože si byla jistá, že ji Hunter Morrison pozve. Hunter místo toho pozval Zachary Swaina, což evidentně všichni kromě Citry čekali. Chodili spolu pořád a Citra šaty až do dnešního dne nepoužila.

Když si je oblékla, byla s nimi mnohem spokojenější, než předpokládala. Dívky se v pubertě za rok změní, ale šaty – které si v loňském roce pořídila spíš jako zbožné přání – jí teď padly dokonale.

V duchu si vytřídila, kdo by tím tajným obdivovatelem mohl být. V úvahu připadal některý z pěti možných, ale pouze se dvěma z nich by ráda strávila večer sama. Zbylé tři by přetrpěla s tím, že je to alespoň něco nového. Mohla to být koneckonců zábava, strávit večer předstíráním toho, že je snob.

Otec trval na tom, že ji tam zaveze. „Až budeš chtít vyzvednout, zavolej.“

„Přijedu domů spoluautem.“

„Tak jako tak zavolej,“ žádal ji. Podesáté ji pochválil, že vypadá skvěle, a pak Citra vystoupila a on odjel, aby uvolnil místo limuzínám a bentleyům ve frontě na výstup. Citra se zhluboka nadechla a vyšla po mramorovém schodišti nahoru. Připadala si stejně hloupě a nemístně jako Popelka na plese.

Když vešla do sálu, neposlali ji do první řady ani po centrálním schodišti, které stoupalo na balkon. Místo toho se uvaděčka podívala na její lístek, prohlédla si ji, potom se na lístek podívala znovu a přivolala druhou uvaděčku, aby ji doprovodila osobně.

„O co tady jde?“ zeptala se. Ze všeho nejdřív ji napadlo, že lístek byl padělaný a ji teď vyvádějí k východu. Třeba to nakonec byl vtip. V duchu už si procházela seznam podezřelých.

Pak ale druhá uvaděčka řekla: „U míst v lóžích je zvykem poskytnout osobní doprovod, slečno.“

Citra si uvědomila, že místa v lóžích jsou nejexkluzivnější. Zpravidla byla vyhrazená lidem, kteří se považovali za moc velkou elitu, než aby seděli mezi masami. Normální lidé si je dovolit nemohli, a i kdyby mohli, nepustili by je tam. Když vycházela za uvaděčkou po úzkých schodech do levých lóží, začal se jí zmocňovat strach. Neznala nikoho, kdo by měl takové peníze. Co když se k ní ta pozvánka dostala omylem? Anebo jestli na Citru doopravdy čekal někdo vlivný a důležitý, jaké mohl mít úmysly?

„Tak jsme tady.“ Uvaděčka odtáhla zástěnu lóže. Ukázalo se, že za ní už sedí chlapec v jejím věku. Měl tmavé vlasy a světlou pihovatou kůži. Když ji uviděl, vstal a Citra si všimla, že mu z obleku čouhá větší kus ponožek, než by měl.

„Čau.“

„Ahoj.“

A uvaděčka je nechala o samotě.

„Nechal jsem ti místo blíž k jevišti,“ řekl.

„Díky.“ Citra si sedla. Snažila se přijít na to, kdo to je a proč ji sem pozval. Neměla pocit, že by ho znala. Měla by vědět, kdo to je? Nechtěla prozradit, že ho nepoznává.

Pak zničehonic řekl: „Díky.“

„Za co?“

Zvedl pozvánku, která vypadala úplně stejně jako ta její.

„Sice na operu moc nejsem, ale je to lepší než sedět doma a nedělat nic. Takže… měl bych tě znát?“

Citra se nahlas rozesmála. Neměla tajemného obdivovatele – vypadalo to, že oba mají nějakého tajemného dohazovače, což Citru ponouklo, aby v duchu začala pracovat na úplně jiném seznamu, který měl na prvním místě její rodiče. Třeba to byl syn někoho z jejich známých – ale taková lest byla dokonce i na ně dost pitomá.

„Co je tady tak k smíchu?“ zeptal se chlapec a ona mu ukázala svou totožnou pozvánku. Nerozesmál se, spíš jako by trochu zneklidněl, ale neřekl jí proč.

Představil se jako Rowan a potřásli si spolu rukama. Ve stejnou chvíli se ztlumila světla, zvedla se opona a začala hrát hudba, příliš břeskná a hlasitá, než aby se spolu mohli bavit. Dávali Verdiho operu „La Forza del Destino“, Síla osudu, ale bylo evidentní, že tím, co tyto dva svedlo dohromady, osud nebyl – byla to ruka, která velice dobře věděla, co dělá.

Hudba byla hutná a hezká, ale po čase jí začalo být pro Citřiny uši příliš – a příběhu se sice dalo snadno rozumět i bez znalosti italštiny, ale s oběma rezonoval jen velice slabě. Bylo to koneckonců dílo z Věku smrtelnosti. Válka, pomsta, vražda – na všechna ta témata byl onen příběh navlečen – byly od moderní reality tak odtržené, že jim málokdo mohl rozumět. Katarze se mohla odvíjet jen kolem tématu lásky, což bylo s ohledem na to, že byli dva cizí lidé uvěznění v operní lóži, spíš nepříjemné než očistné.

„Tak kdo nás pozval, co myslíš?“ zeptala se Citra, když se o přestávce po prvním dějství rozsvítilo. Rowan netušil o nic víc než ona, a tak se alespoň podělili o všechno, co jim mohlo pomoci nějaké teorie se dobrat. Kromě toho, že jim oběma bylo šestnáct, měli společného jen velmi málo. Ona byla z města, on z předměstí. Ona měla malou rodinu, zatímco jeho byla velká, a povolání jejich rodičů k sobě snad ani nemohla mít dál.

„Jaký je tvůj genetický index?“ zeptal se, což byla dosti osobní otázka, ale nějaká souvislost tam být mohla.

„22-37-12-14-15.“

Usmál se. „Třicet sedm procent afrického původu. Celkem dost! To máš dobré!“

„Díky.“

Řekl jí, že jeho index je 33-13-12-22-20. Napadlo ji zeptat se ho, jestli nezná subindex pro část „ostatní“, protože dvacet procent bylo celkem hodně, ale pokud by nevěděl, cítil by se z té otázky trapně.

„Oba máme dvanáct procent panasijského původu,“ podotkl. „Nemohlo by to mít nějakou souvislost?“ Ale chytal se stébel – byla to čistě náhoda.

Pak, když se přestávka chýlila ke konci, odpověď vstoupila za jejich zády do lóže. „Rád vidím, že se seznamujete.“

Od jejich setkání sice uplynulo několik měsíců, ale Citra ho poznala okamžitě. Ctihodný smrtka Faraday nebyl někdo, na koho by člověk hned tak zapomněl.

„Vy?“ zeptal se Rowan s rázností, která prozrazovala, že i on už měl se smrtkou tu čest.

„Přišel bych dřív, ale měl jsem… nějaké jiné vyřizování.“ Víc to nerozvedl, a Citra byla ráda. Jeho přítomnost zde přesto nemohla znamenat nic dobrého.

„Pozval jste nás, abyste nás pokosil.“ Nebyla to otázka, nýbrž konstatování, neboť Citra byla přesvědčená, že je to pravda – až do okamžiku, kdy Rowan řekl: „Myslím, že o to tady nejde.“

Smrtka Faraday neudělal nic, co by směřovalo k ukončení jejich životů. Místo toho si vzal volnou židli a sedl si vedle nich. „Tuhle lóži jsem dostal od ředitelky divadla. Lidé si vždycky myslí, že když smrtkám přinesou oběti, ochrání je to před pokosením. Neměl jsem v úmyslu ji pokosit, ale ona si teď myslí, že její dar v tom hrál nějakou roli.“

„Lidé věří tomu, čemu věřit chtějí,“ prohlásil Rowan s autoritativností, z níž Citra poznala, že ví, o čem mluví.

Faraday pokynul k jevišti. „Dnes večer jsme svědky přehlídky lidské pošetilosti a tragédie,“ řekl. „Zítra ji prožijeme.“

Než mohl vysvětlit, jak to myslí, zvedla se opona a začalo druhé dějství.

Rowan byl dva měsíce školní pária – vyvrženec nejvyššího řádu. Taková věc sice obvykle ztrácela časem na síle a vyprchávala, ale když šlo o pokosení Kohla Whitlocka, nebyl to ten případ. Každý fotbalový zápas vtíral do společné rány pořádnou dávku soli, a jelikož všechny tyto zápasy skončily prohrou, bolest byla dvojnásobná. Rowan nikdy nebyl dvakrát populární, a stejně tak nebyl doposud nikdy terčem posměchu – jenže teď se stávalo pravidelně, že si na něho někdo počkal a zbil ho. Okolí se ho stranilo, dokonce i kamarádi se mu aktivně vyhýbali. Tyger nebyl výjimkou.

„Jsi spoluviník, kámo – už jen tím, žes tam byl,“ řekl mu Tyger. „Cítím tvou bolest, ale nechci ji prožívat.“

„Je to nešťastná situace,“ řekl Rowanovi ředitel, když se objevil na ošetřovně, kam se Rowan uchýlil na polední přestávku, aby počkal, až se mu zahojí nějaké čerstvé rány. „Možná bys měl zvážit, jestli nepřejít na jinou školu.“

Pak jednoho dne Rowan tlaku podlehl. Postavil se v jídelně na stůl a všem řekl lži, které chtěli slyšet.

„Ten smrtka byl můj strýc,“ prohlásil. „To já jsem mu řekl, aby pokosil Kohla Whitlocka.“

Samozřejmě mu uvěřili do posledního písmenka. Děti začaly bučet a házet po něm jídlo, dokud neřekl: „Chci, abyste všichni věděli, že strýc se vrátí – a požádal mě, abych vybral, koho má pokosit jako dalšího.“

Najednou přestalo jídlo létat vzduchem, vražedné pohledy zmizely a bití nějakým zázrakem přestalo. Prázdno vyplnilo… no… prázdno. Nikdo už se mu nepodíval do očí. Dokonce i učitelé se mu očima vyhýbali – někteří mu dokonce začali dávat jedničky, přestože výsledky měl na úrovni dvojek a trojek.

Začal si ve vlastním životě připadat jako duch existující ve vynucené slepé skvrně světa.

Doma bylo všechno normální. Nevlastní otec s ním prakticky nepřicházel do kontaktu a matka měla na starosti příliš mnoho jiných věcí, než aby jeho problémům věnovala valnou pozornost. Věděli, co se ve škole stalo a co se děje teď, ale ignorovali to tím vypočítavým způsobem, který rodiče často používají, když předstírají, že to, co nejsou schopni vyřešit, ve skutečnosti nepředstavuje problém.

Nakonec se zařídil podle ředitelovy rady. „Chci přejít na jinou střední školu,“ oznámil matce, a její reakce byla až trýznivě neutrální.

„Jestli myslíš, že to tak bude nejlepší.“

Byl napůl přesvědčený, že kdyby jí řekl, že končí se společností a přidává se k tónovému kultu, řekla by mu: „Jestli myslíš, že to tak bude nejlepší.“

Proto když přišla pozvánka do opery, vůbec se nezabýval tím, kdo mu ji asi tak mohl poslat. Ať to znamenalo cokoli, byla to spása – přinejmenším na jeden večer.

Dívka, která do lóže vstoupila, byla docela milá. Hezká, sebevědomá – taková, která nejspíš kluka měla, i když se o tom nezmínila. Pak se objevil smrtka a Rowanův svět se znovu propadl do temnoty. Tento muž nesl odpovědnost za jeho útrapy. Kdyby mu to prošlo, nejraději by ho shodil přes zábradlí – ale útoky na smrtky se netolerovaly. Trestem bylo pokosení celé útočníkovy rodiny. Byl to důsledek, který ctihodným nositelkám smrti zajišťoval bezpečí.

Po skončení opery jim smrtka Faraday předal vizitku a velice jasné instrukce.

„Zítra ráno za mnou přijdete na tuto adresu, přesně v devět.“

„Co máme říct o dnešním večeru rodičům?“ zeptala se Citra. Zřejmě měla rodiče, které by to mohlo zajímat.

„Řekněte jim, co chcete – hlavně ať jste zítra dopoledne tam.“

Ukázalo se, že na adrese sídlí Muzeum světového umění – nejlepší muzeum ve městě. Otevíralo až v deset, ale jakmile muž z ostrahy uviděl, že po schodech přichází k hlavnímu vstupu smrtka, odemkl dveře a pustil je všechny tři dovnitř, aniž by bylo třeba ho žádat.

„Další výhody plynoucí z postavení,“ řekl jim smrtka Faraday.

Galeriemi starých mistrů procházeli v tichu narušovaném pouze zvukem jejich kroků a smrtkovými občasnými komentáři. „Podívejte se, jak El Greco využívá kontrast, aby evokoval citovou touhu.“ „Všimněte si na tomto Raffaelovi plynulosti pohybu – jak do obrazového příběhu, který vypravuje, vnáší intenzitu.“ „Ach, Seurat! Prorocký pointilismus sto let před pixelem!“

Table of Contents

První část: RÓBA A PRSTEN

1 Slunce nezeslábne

2 0,303 %

3 Síla osudu