Start

Dick Francis

Vyrovnaný účet

Dick Francis & Felix Francis

EVEN MONEY

Copyright © Dick Francis, 2009

All rights reserved

Translation © 2010 by Edda Němcová

ISBN 978-80-242-9175-8

Obsah

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Epilog

Věnuji svým vnukům a synům,

MATTHEWOVI

u příležitosti jeho sňatku s Annou

a

WILLIAMOVI

za úspěšné absolvování Královské vojenské akademie v Sandhurstu.

Jsem na vás oba velice pyšný.

S díky

Nicku Bennettovi

asistentovi bookmakera

Malcolmu Palmerovi

ze společnosti Coral Bookmakers

a

dostihovému klubu The Hanging Rock Racing Club v australské Victorii

Kurzová nabídka bookmakerů na britských dostihových závodištích

Kurz | poměr | výhra při vkladu | výplata | desetinný
|  | 1 libry | (včetně vkladu) | ekvivalent
sto ku jedné | 100/1 | 100,00 liber | 101,00 liber | 101,0 velmi vysoký
šedesát šest ku jedné | 66/1 | 66,00 | 67,00 | 67,0
padesát ku jedné | 50/1 | 50,00 | 51,00 | 51,0
třicet tři ku jedné | 33/1 | 33,00 | 34,00 | 34,0
dvacet ku jedné | 20/1 | 20,00 | 21,00 | 21,0 vysoký
patnáct ku jedné | 15/1 | 15,00 | 16,00 | 16,0
dvanáct ku jedné | 12/1 | 12,00 | 13,00 | 13,0
deset ku jedné | 10/1 | 10,00 | 11,00 | 11,0
devět ku jedné | 9/1 | 9,00 | 10,00 | 10,0
sedmnáct ku dvěma | 17/2 | 8,50 | 9,50 | 9,5
osm ku jedné | 8/1 | 8,00 | 9,00 | 9,0
patnáct ku dvěma | 15/2 | 7,50 | 8,50 | 8,5
sedm ku jedné | 7/1 | 7,00 | 8,00 | 8,0
třináct ku dvěma | 13/2 | 6,50 | 7,50 | 7,5
šest ku jedné | 6/1 | 6,00 | 7,00 | 7,0
jedenáct ku dvěma | 11/2 | 5,50 | 6,50 | 6,5
pět ku jedné | 5/1 | 5,00 | 6,00 | 6,0
devět ku dvěma | 9/2 | 4,50 | 5,50 | 5,5 střední
čtyři ku jedné | 4/1 | 4,00 | 5,00 | 5,0
sedm ku dvěma | 7/2 | 3,50 | 4,50 | 4,5
sto ku třiceti | 100/30 | 3,33 | 4,33 | 4,33
tři ku jedné | 3/1 | 3,00 | 4,00 | 4,0
jedenáct ku čtyřem | 11/4 | 2,75 | 3,75 | 3,75
pět ku dvěma | 5/2 | 2,50 | 3,50 | 3,5
devět ku čtyřem | 9/4 | 2,25 | 3,25 | 3,25
osmdesát pět ku čtyřiceti | 85/40 | 2,12 | 3,12 | 3,12
dvě ku jedné | 2/1 | 2,00 | 3,00 | 3,0
patnáct ku osmi | 15/8 | 1,88 | 2,88 | 2,88
sedm ku čtyřem | 7/4 | 1,75 | 2,75 | 2,75
třináct ku osmi | 13/8 | 1,63 | 2,63 | 2,63
šest ku čtyřem | 6/4 | 1,50 | 2,50 | 2,5
jedenáct ku osmi | 11/8 | 1,38 | 2,38 | 2,38 nízký
pět ku čtyřem | 5/4 | 1,25 | 2,25 | 2,25
šest ku pěti | 6/5 | 1,20 | 2,20 | 2,2
jedenáct ku deseti | 11/10 | 1,10 | 2,10 | 2,1
PARI | 1/1 | 1,00 | 2,00 | 2,0
Sázky pod pari: |  |  |  |
jedenáct ku deseti pod | 10/11 | 0,91 | 1,91 | 1,91
šest ku pěti pod | 5/6 | 0,83 | 1,83 | 1,83
pět ku čtyřem pod | 4/5 | 0,80 | 1,80 | 1,8
jedenáct ku osmi pod | 8/11 | 0,73 | 1,73 | 1,73
šest ku čtyřem pod | 4/6 | 0,67 | 1,67 | 1,67 značně nízký
třináct ku osmi pod | 8/13 | 0,62 | 1,62 | 1,62
sedm ku čtyřem pod | 4/7 | 0,57 | 1,57 | 1,57
patnáct ku osmi pod | 8/15 | 0,53 | 1,53 | 1,53
dvě ku jedné pod | 1/2 | 0,50 | 1,50 | 1,5
devět ku čtyřem pod | 4/9 | 0,44 | 1,44 | 1,44
pět ku dvěma pod | 2/5 | 0,40 | 1,40 | 1,4
tři ku jedné pod | 1/3 | 0,33 | 1,33 | 1,33 velice nízký
čtyři ku jedné pod | 1/4 | 0,25 | 1,25 | 1,25
pět ku jedné pod | 1/5 | 0,20 | 1,20 | 1,2
deset ku jedné pod | 1/10 | 0,10 | 1,10 | 1,1 extrémně nízký

Kapitola 1

Dav dostihových fanoušků jako vítěze v cíli Královského Ascotu nadšeně uvítal dalšího favorita s nízkým kurzem, a já se propadl hlouběji do deprese. Tedy po pravdě řečeno, nešlo o klinickou depresi – o té vím úplně všechno – ale stejně to na mě mělo značně demoralizující vliv.

Opět jsem si kladl otázku, co tady pohledávám. Do Ascotu jsem nikdy nejezdil rád, zvláště pak v oněch pěti červnových dnech. Na společenský oblek bývá zpravidla příliš horko, nebo naopak prší, takže je člověk hned promočený. Dávám přednost méně obřadnému ovzduší svých obvyklých lovišť, menších překážkových drah v oblasti Midlands. Ovšem můj děda, zakladatel rodinného podniku, naši přítomnost na Královském mítinku vždycky využíval jako hlavní marketinkový nástroj. Tvrdil, že nám to dodává na váženosti, o což odevždy usiloval.

Jsme totiž bookmakeři. Páriové dostihového světa, všeobecně neoblíbení a mnohými dokonce i nenávidění, a to včetně značného počtu těch, jejichž živobytí na sázení závisí. Během let jsem přišel na to, že mezi zákazníky žádné přátele nemám. Zatímco investoři v City mohou navázat blízký vztah se svými burzovními makléři, sázkaři rozhodně nestojí o to, aby je někdo viděl, jak se druží s bookmakery. Většina mých stálých zákazníků mě ani nezná jménem, a taky o to nestojí. Počítám, že je to jenom fér. Já jejich jména většinou taky neznám. Jsme zkrátka pouze účastníky transakcí, při nichž se každá strana snaží na svého protihráče co nejvíce vyzrát. Předpokládám, že nejde zrovna o situaci, ve které by se rodila vzájemná úcta.

„Umístění na sedmičku,“ oznámil vysoký mladý muž v klobouku a hodil mi bankovku. Mrkl jsem na tabuli s našimi kurzy, abych si ověřil, kolik nabízíme na koně číslo sedm.

„Dvacet liber na číslo sedm při jedenácti ku dvěma,“ ohlásil jsem, přijal od něj bankovku a připojil ji ke svazku peněz v levé ruce.

Malá tiskárna přede mnou zavrněla a vyplivla tiket, který jsem mu podal. Popadl ho a zmizel v davu, jako kdyby si nepřál, aby ho někdo viděl, jak se bratříčkuje s nepřítelem. Jeho místo zaujal pomenší zavalitý džentlmen. Barevná vesta, kterou měl na sobě, sváděla ztracenou bitvu s jeho objemným břichem. Byl to jeden z mých pravidelných zákazníků na Královském Ascotu. Znal jsem pouze jeho iniciály AJ, ale co znamenají, jsem netušil.

„Stovku na vítězství Silverstona,“ zasípal a v buclatých prstech žmoulal několik poskládaných dvacetilibrových bankovek.

„Stovku na dvojku při pari,“ potvrdil jsem sázku, vzal si od něj peníze a přepočítal je. Z tiskárny jako kouzlem vyjela další sázenka a já ji předal.

„Hodně štěstí, AJ,“ popřál jsem mu, i když jsem to nemyslel vážně.

„Ehm?“ zaskočila ho moje poznámka.

„Hodně štěstí,“ zopakoval jsem.

„Díky,“ zasípal a odešel.

Za starých dobrých časů, kdy ještě bylo vypisování kurzů a přijímání sázek spíš uměním než vědou, zapisoval pomocník každou transakci do knihy. Dnes se vše stejně jako ve většině jiných oborů zaznamenává do počítače. Do téhož počítače, který tiskne sázkové tikety.

Počítač vede průběžný záznam všech přijatých sázek a zároveň neustále aktualizuje náš zisk či závazky pro každý možný výsledek dostihu. Dávno pryč je doba, kdy záleželo na kuráži bookmakera, jak moc a v jaké chvíli změní nabídku kurzů, svítící na naší efektní elektronické tabuli. Dnes o tom rozhoduje počítač. Přijímání sázek se už neodehrává na základě instinktu, nýbrž podle zlomků.

Když jsem pro dědu začal pracovat, působil jsem jako jeho „kurýr“. Mým úkolem bylo převzít od něj vsazené peníze a použít je u ostatních bookmakerů k vkladu na koně, na něhož děda přijal vysoké sázky, aby se tak jeho riziko rozložilo. Jestliže kůň skončil v poli poražených, děda tolik nevydělal, ale když kůň naopak vyhrál, zase tak moc netratil. Nyní se i o tohle stará počítač, sází a odkládá na koně v rámci internetové výměny, a to i v průběhu samotného dostihu. Romantika a zábava se někam vytratily.

Stejně jako mobilní telefony vytlačily telegrafisty, likviduje internetové sázení všechny osobnosti mezi bookmakery, kteří byli ochotni nést na svých bedrech odpovědnost. Zdaleka si nejsem jistý, jestli je to pro sázkaře či pro dostihy dobře.

„Dvacet liber na koně číslo dvě,“ přidal se k záplavě další muž.

„Dvacet na dvojku jedna ku jedné,“ zopakoval jsem ani ne tak pro muže proti mně, jako pro svého asistenta Lucu Mandiniho, aby mohl sázku zanést do počítače.

Luca, můj kouzelník, můj čarodějnický učeň s matematickým mozkem ostrým jako břitva stál hned za mnou. Prsty zahrál na klávesnici a z tiskárny vyjel příslušný sázkový tiket.

Bez Lucy už bych to byl určitě vzdal, vytlačila by mě neúnavná buldočí taktika velkých sázkových společností, které dělají všechno možné, jen aby z malých nezávislých firmiček vyždímaly veškerý zisk. Je to stejné jako v obchodě s potravinami, kde velké supermarkety využívají svou sílu, aby malé obchody přinutily zavřít. Nemusí v tom být nutně úmysl, jde prostě o nekonečnou snahu dosáhnout takových čísel, která uspokojí očekávání bezejmenných skupin akcionářů. Já jsem jediným akcionářem svého podniku, takže to zkrátka bolí.

Prožíval jsem každodenní obavy, že mi Lucu přetáhne nějaký jiný podnik, třeba některá z těch velkých společností, které se zřejmě před ničím nezastaví, jen aby v chamtivé snaze zmocnit se většího podílu na sázkovém trhu takové jako já dostaly z branže.

Vytáhl jsem sázenku z tiskárny a podal ji muži, stojícímu trpělivě přede mnou.

„Jste Teddy Talbot?“ otázal se.

„Kdo to chce vědět?“ opáčil jsem a díval se přes něj na dalšího zákazníka.

„Znám vašeho dědu,“ ignoroval moji otázku.

Děda se skutečně jmenoval Teddy Talbot a na tabuli vedle mě se stále výrazně skvělo jeho jméno. Slogan vlastně zněl „DŮVĚŘUJTE TEDDYMU TALBOTOVI“, jako kdyby to slovo navíc mohlo povzbudit sázkaře, aby si vsadili raději u nás než u sousedů.

„Můj děda je mrtvý,“ prohodil jsem a dál koukal muži přes rameno v naději, že laskavě půjde pryč. Kazil mi kšeft.

„Aha,“ řekl, „to je mi líto. Kdy zemřel?“

Shlédl jsem k němu ze své vyvýšené pozice na třiceticentimetrovém kovovém stupínku. Vlasy mu šedivěly, bylo mu k šedesáti nebo možná i o trochu víc a měl na sobě krémový lněný oblek přes světle modrou košili s rozepnutým límečkem. Ten lehký oblek jsem mu záviděl. „Podívejte, mám práci,“ upozornil jsem ho. „Jestli si chcete promluvit, tak přijďte později, po posledním dostihu. Teď, prosím, ustupte.“

„Aha,“ zopakoval. „Promiňte.“

Poodešel, ale jenom kousek, tam se zastavil a pozoroval mě. Docela mě to rozčilovalo.

„Schváleno,“ oznámil hlasatel prostřednictvím veřejného ozvučného systému.

Přistoupila ke mně jakási dáma ve slaměném klobouku a podala mi tiket. Vzal jsem si ho od ní. Nahoře bylo stejně jako na všech našich sázenkách vytištěno DŮVĚŘUJTE TEDDYMU TALBOTOVI. Byl to vítězný tiket z předchozího dostihu, první z dlouhé řady dalších. V dnešní době musí být případná výhra na tiketu vyznačená, takže jsem pročetl podrobnosti, vyplatil jí výhru, roztrhl sázenku v půli a útržky odhodil do koše po své levici. Transakce proběhla beze slov, žádný komentář nevyžadovala.

Přede mnou se řadil zástup majitelů vítězných sázenek.

Lucova dívka Betsy se postavila po mé levici. Vyplácela výherce, zatímco já od některých přebíral část jejich výhry jakožto sázky na příští dostih. Luca za mými zády sledoval obrazovku a podle mnou přijatých sázek a vkladů na koně v rámci internetového sázení upravoval kurzy nabízené na naší tabuli. Porovnávání možného zisku s potenciálními ztrátami a úsilí udržet obě možnosti v přijatelných mezích připomínaly vážení na lékárnických vahách.

Na tabuli stojí moje jméno a já nakládám s hotovostí od sázkařů, ale skutečným bookmakerem je vlastně Luca a jeho počítač, to on sází on-line, určuje nabídku na tabuli a neustále se snaží udržet předpokládanou návratnost kousek nad sto procenty označenými na tabuli. Všechno nad sto procent se nazývá výtěžek a představuje zisk, naopak pod sto procenty leží ztráta. Naším cílem je udržovat výtěžek kolem devíti procent, ovšem veškerá matematika závisí na tom, že přijmeme sázky ve správném poměru k našemu kurzu, o což se neustále snažíme průběžnou úpravou cen. Ne vždycky však sázkaři vyhoví našim plánům, a tak Luca dělá co může, aby to kompenzoval sázením a odkládáním na internetu.

Počítač je zároveň naším nejlepším přítelem i nejhorším nepřítelem. Rádi bychom si mysleli, že je to náš otrok, který zadanou práci vykonává schopněji, než bychom to dokázali my. Ve skutečnosti je však počítač pánem a my jsme otroci. Rozbory a čísla na obrazovce bezvýhradně ovládají naše rozhodování. Zbožňovaným idolem dneška je technologie, nikoli instinkt.

Den ubíhal a mně bylo čím dál větší horko. Když se slunce prodralo závojem mraků, stékal mi za límeček pot. Často tipovaní vítězové s nízkými kurzy zajišťovali sázkařům nádherný den, zato naše procenta tlačili do červených čísel.

Vlastně bych na sobě nemusel mít žaket, protože nejsme uvnitř královské lóže, nicméně náš stánek leží blízko hrazení na výhodném místě a mnozí mí klienti mají na klopě kýženou jmenovku, která je opravňuje ke vstupu do vnitřní královské svatyně. Děda navíc na tomto mítinku vždycky nosil formální oblečení a od mých osmnáctých narozenin trval na tom, abych ho měl i já. No, aspoň nenařídil, že musíme mít i cylindr.

Nikdy jsem nepodal žádost o vstup do královské lóže, protože na té straně hrazení nejsou žádné stánky bookmakerů. Občas jsem si říkal, že být bookmakerem člověka společensky diskvalifikuje podobně, jako tomu bývalo u rozvedených.

K velkému potěšení přeplněných tribun vyhrál pátý dostih další favorit. Hlasitě jsem si povzdechl.

„Není to tak zlý,“ šeptl mi Luca do ucha. „Většinu jsem vykryl.“

„Bezva,“ prohodil jsem přes rameno.

Šňůra vítězů s nízkými kurzy nás přinutila, abychom se pokusili snížit ztráty úpravou cen nabízených na naší tabuli. Na rozdíl od nakupování vyhledávají sázkaři nejvyšší ceny, neboť pro ně představují lepší návratnost vsazených peněz, tedy pochopitelně za předpokladu, že vyhrají. Nižší ceny znamenají, že neuděláme moc dobrý obchod. Dokonce i naši stálí klienti mají tendenci poohlédnout se jinde v honbě za nepatrně lepším kurzem, který nabízejí ostatní – mezi sázkaři nepanuje žádná loajalita.

Muž ve lněném obleku stál pořád asi pět metrů od stánku a pozoroval mě.

„Držte pevnost,“ vyzval jsem Betsy. „Musím se jít vyčurat.“

„Jasně,“ odpověděla.

Přešel jsem k muži.

„Co vlastně chcete?“ zeptal jsem se.

„Nic,“ bránil se. „Jen se dívám.“

„Proč?“ ptal jsem se dál.

„Jen tak,“ řekl.

„Tak proč nejdete a nekoukáte radši na někoho jiného?“ naléhal jsem.

„Nic na tom není,“ skoro zakvílel.

„Možná, ale mně se to nelíbí,“ namítl jsem. „Tak běžte pryč. Hned.“

Prošel jsem kolem něj a vydal se na tribunu hledat pány.

Když jsem se vracel, byl pryč.

„Dík,“ řekl jsem Betsy a vylezl si zpátky na stupínek.

„Jen se neostýchejte,“ volal jsem na malý zástup před sebou. „Kdo si chce vsadit?“ Mrkl jsem na tabuli. „Jedenáct ku čtyřem na pole.“

Několik lidí se nechalo zlákat, ale obchody se moc nehýbaly. Možná tím líp, protože z našeho hlediska byl dnes zřejmě každý dostih prohraný. V takové situaci tratíme o to víc, čím víc obchodů uzavřeme.

Mírnou úlevu nám přinesl poslední dostih dne, který vyhrál outsider s kurzem dvacet ku jedné poté, co favorita tiskli u bariéry tak dlouho, až bylo pozdě.

„To nám zachránilo kůži,“ široce se uculil Luca.

„Chceš říct, že ti to zachránilo flek,“ oplatil jsem mu úsměv.

„Leda ve snu,“ odsekl.

No, spíš v noční můře.

„Tak jak jsme na tom?“ zeptal jsem se ho.

Za starých dobrých časů se podle svazků bankovek v mé kapse dalo snadno říct, jak se nám dařilo, jenže dneska musíme brát v úvahu platby kreditními kartami a sázky po internetu.

„Tratíme patnáct set šedesát dva,“ prohlásil s jistotou, když se poradil s počítačem.

„Mohlo to dopadnout hůř,“ poznamenal jsem, ale ve skutečnosti jsem se nedokázal upamatovat na žádné jiné první úterý na Královském Ascotu, kdy bychom končili se ztrátou.

„No jasně,“ pokývl. „Kdyby poslední dostih vyhrál favorit, tak jsme mohli vysolit nejmíň další talíř.“

Povytáhl jsem obočí a on se ušklíbl. „Nepodařilo se mi na internetu odložit na favorita tolik, kolik bych chtěl. To zatracený připojení spadlo.“

„Jenom nám, nebo všem?“ tázal jsem se vážně.

„Nevím,“ pronesl zaujatě. „Zjistím to.“

Dali jsme se s Lucou do balení našeho zařízení a Betsy zatím vyplácela pár vítězných tiketů. Většina dostihových návštěvníků proudila k východům, aby se pokusila vyhnout dopravní zácpě, a zcela jistě se následující den o výplatu přihlásí nemálo dalších vítězných sázenek.

Vedeme si na počítači záznam o všech přijatých sázkách, jak vyhrávajících, tak i prohraných, a nikdy mě nepřestalo udivovat, kolik výherních tiketů si lidi nakonec nenechají proplatit. Některé sázenky se zřejmě poztrácejí a mnohý zlinkovaný sázkař si zase ani neuvědomí, že vyhrál, zkrátka za každý den jsou tak dvě či tři výhry, o které se nikdo nepřihlásí. Říkáme jim spáči a představují pro nás bonus v hotovosti. Nedá se na to ale beze zbytku spoléhat. Na našich sázenkách není vyznačené časové omezení a zrovna včera jsem musel proplatit takového spáče z loňského Královského mítinku v Ascotu. Třeba se tiket dvanáct měsíců ukrýval v záhybu jedné z kapes žaketu nebo zastrčený za krempou cylindru a tiše čekal, až ho najdou a předloží k proplacení.

Ve chvíli, kdy jsme s Lucou a Betsy zabalili většinu vybavení a naložili ho na vozík na kolečkách, který nám jinak během dostihů chytře slouží jako stolek pod počítač, davy se už většinou rozptýlily po parkovištích. Sázkařský sektor byl opuštěný až na bookmakery, kteří uprostřed pozůstatků sázkařského dne – vyhozených novin, roztrhaných sázenek, zmačkaných kelímků od kávy a zpola snědených sendvičů – stejně jako my balili svá stanoviště.

„Co takhle pivo?“ nadhodil Luca, když jsem utahoval elastické popruhy kolem našeho vybavení.

„Rád bych,“ vzhlédl jsem, „ale nemůžu. Jedu za Sophií.“

Chápavě přikývl. „Tak někdy jindy. My si s Betsy jedno dáme, jestli to nevadí. Pojedeme pak do města vlakem, chystáme se na večírek v parku.“

„Klidně,“ řekl jsem. „Jen běžte, já zbytek zabalím.“

„Zvládnete to?“ vyptával se.

Věděl, že to zvládnu. Tak jako vždycky. Ale tahle otázka představovala způsob, jak dát najevo, že to nepovažuje za samozřejmé.

Usmál jsem se na něj. „Bez problému,“ mávl jsem na ně. „Jen jděte. Uvidíme se zítra ráno v obvyklou hodinu.“

„Tak jo,“ kývl Luca. „Díky.“

Odešli s Betsy společně a nechali mě samotného vedle vozíku s vybavením pokrytým plachtou. Díval jsem se za nimi, jak se drží za ruce. V jednu chvíli se zastavili a políbili, načež mi zmizeli z dohledu na tribuně. Další šťastný páreček na cestě do baru, kde se po každém dostihovém dni obvykle sejde nějaká neplánovaná společnost na drink.

Vzdychl jsem si.

Taky jsem kdysi určitě býval takhle šťastný. Jenže to už je dávno. Zajímalo by mě, kam se ty šťastné doby poděly. Opustily mě jednou provždy?

Utřel jsem si čelo rukávem a představoval si, jak by mi chutnalo dobře vychlazené pivo. Málem jsem si to rozmyslel a šel za těmi dvěma, jenže mi bylo jasné, že by to skončilo zbytečnými potížemi. Jako vždycky.

Znovu jsem si vzdychl, naložil pár zbývajících krabic s vybavením na vozík a upevnil je popruhy přes zelenou plachtu. Chopil jsem se rukojeti a uvolnil brzdy. Jak jsem říkal Lucovi, zvládnu vozík sám, i když ve dvou je to vždycky snazší, zvlášť po betonové rampě stoupající k tunelu v tribuně. Vší silou jsem zatáhl za rukojeť.

„Nechcete s tím pomoct?“ zavolal za mnou čísi hlas.

Přestal jsem tahat a otočil se. Byl to ten muž ve lněném obleku. Opíral se asi patnáct metrů ode mě o kovovou ohradu mezi sázkařským sektorem a královskou lóží. Nevšiml jsem si ho, když jsme balili, a rád bych věděl, jak dlouho už mě pozoruje.

„Kdo to nabízí?“ zavolal jsem na něj zpátky.

„Znal jsem vašeho dědu,“ zopakoval a vydal se ke mně.

„To už jste říkal,“ upozornil jsem ho.

Dědu znala spousta lidí, a skoro nikdo ho neměl rád. Býval to typický bojovný bookmaker, který se zákazníky i kolegy jednal se stejnou přezíravostí, jakou oni zjevně cítili k němu. Dalo by se říct, že byl tím, co byste mohli nazvat typickou postavičkou dostihového závodiště. Ano, dědu skutečně znalo hodně lidí, ale měl jen velmi málo přátel, pokud by se vůbec nějací našli.

„Kdy zemřel?“ zeptal se muž a vzal za jednu stranu rukojeti.

Mlčky jsme společně táhli vozík po rampě k tribuně a zastavili se až nahoře na rovině. Otočil jsem se a podíval se na svého pomocníka. Jeho šedé vlasy podtrhoval hodně opálený obličej. Usoudil jsem, že to nebude zásluhou anglického letního slunce.

„Před pěti lety,“ řekl jsem.

„Na co umřel?“ vyptával se. Rozeznal jsem v jeho hlase lehký přízvuk, ale nedokázal jsem určit jeho původ.

„Vlastně na nic,“ odpověděl jsem. „Na stáří.“ A na zatracenou umíněnost, říkal jsem si v duchu. Jako kdyby se rozhodl, že už na světě pobyl dostatečně dlouho, a nyní je čas vypravit se jinam. Někde uvnitř se jednou v pátek vypnul a v neděli večer zemřel. Patolog po jeho smrti nedokázal říct, co bylo příčinou. Všechny tělesné součásti mu zdánlivě dobře fungovaly a mozek měl pořád bystrý. Byl jsem přesvědčený, že se prostě sám rozhodl pro smrt.

„Přece nebyl tak starý,“ prohodil muž.

„Bylo mu pětasedmdesát,“ upřesnil jsem. „A dva dny.“

„To není žádný věk,“ namítl muž, „ne v dnešní době.“

„Pro něj to bylo dost,“ trval jsem na svém.

Muž se na mě tázavě zadíval.

„Děda se rozhodl, že jeho čas vypršel, tak si lehl a umřel.“

„Děláte si legraci?“ podivil se.

„Ne, myslím to naprosto vážně.“

„Chudák starej trouba,“ zabručel sotva slyšitelně.

„Jak dobře jste vlastně znal mého dědu?“ otázal jsem se.

„Jsem jeho syn,“ prohlásil.

Zíral jsem na něj s otevřenou pusou.

„Tak to musíte být můj strýc,“ dohadoval jsem se.

„Ne,“ koukl na mě. „Jsem tvůj otec.“

Kapitola 2

„Ale vy nemůžete být můj otec,“ bránil jsem se zmateně.

„Můžu,“ pravil rozhodně, „a taky jsem.“

„Můj otec je mrtvý,“ namítl jsem.

„Jak to víš?“ vyptával se. „Viděl jsi ho umírat?“

„Ne,“ připustil jsem. „Já jen... vím to.“

„To ti řekl děda?“

Nohy se pode mnou podlamovaly. Je mi třicet sedm a pokud se pamatuju, vždycky jsem věřil, že nemám otce. Ani matku. Že jsem sirotek. Vychovali mě prarodiče a oba mi vykládali, že moji rodiče zemřeli při automobilové nehodě, když jsem byl maličký. Proč by mi lhali?

„Ale viděl jsem fotku,“ řekl jsem.

„Čeho?“ zajímal se.

„Rodičů,“ vysvětlil jsem.

„Takže mě poznáváš?“

„Ne,“ prohlásil jsem. Jenže fotka byla hodně malá a nejmíň třicet sedm let stará, takže mohl bych ho vůbec podle ní poznat?

„Poslouchej,“ vyzval mě, „nemůžeme si někde sednout?“

* * *

Nakonec jsem si pivo dal.

Posadili jsme se k jednomu stolu u baru, odkud je vidět na předváděcí padok, a muž v krémovém lněném obleku mi pověděl, kdo jsem.

Nevěděl jsem, čemu mám věřit. Nedokázal jsem pochopit, proč by mi prarodiče měli lhát, ale stejně tak mi nebylo jasné, proč se tady najednou objevil tenhle cizinec a proč by mi měl lhát on. Nedávalo to smysl.

„Měli jsme s tvojí matkou autonehodu,“ pověděl mi. Sklopil pohled. „A pak umřela.“ Na dlouho se odmlčel, jako kdyby váhal, zda má pokračovat.

Tiše jsem seděl a díval se na něj. Necítil jsem žádné dojetí, jen zmatek.

„Proč?“ zeptal jsem se.

„Proč co?“ podivil se.

„Proč jste sem dnes přišel a tohle mi vykládáte?“ Začal se mě zmocňovat hněv, že si dovolil takhle mi vtrhnout do mého života. „Proč jste nezůstal tam, co jste byl těch třicet sedm let?“

„Protože jsem tě chtěl vidět,“ oznámil mi. „Jsi můj syn.“

„Ne, to nejsem,“ zařval jsem na něj.

Pár dalších hostů, kteří si sem před cestou domů zašli na rychlý drink, se po nás začalo otáčet.

„Jsi můj syn, ať se ti to líbí, nebo ne,“ pronesl tiše.

„Jak to můžete vědět tak jistě?“ chytal jsem se pomyslného stébla.

„Edwarde, nebuď hlupák,“ protáhl si prsty.

Poprvé mě oslovil jménem a znělo to divně. Jsem křtěný Edward, ale celý život mi všichni říkají Ed nebo Ned. Dokonce ani děda mi neříkal Edwarde, jedině když se na mě jako na malého kluka rozzlobil, protože jsem něco provedl.

„Jak se jmenujete?“ zeptal jsem se.

„Peter,“ odpověděl. „Peter James Talbot.“

Otec se skutečně jmenoval Peter James Talbot. Tak to zeleným inkoustem stálo na mém i jeho rodném listě. Každé písmenko těch dokumentů jsem znal zpaměti. Během let představovaly jediné hmatatelné spojení s mými rodiči. Tyhle papíry a malá pomačkaná a vybledlá fotografie, kterou s sebou všude nosím.

Vytáhl jsem peněženku z kapsy a fotografii mu podal.

„Blackpool,“ prohlásil s jistotou, když si obrázek prohlédl. „Tohle je fotka z Blackpoolu. Byli jsme tam na svátky světla v listopadu. Tricia, tvoje matka, byla tři měsíce těhotná. Čekala tebe.“

Vzal jsem si fotografii zpátky a znovu jsem si dobře prohlédl mladého muže vedle tmavě zeleného Fordu Cortina, tak jako jsem to udělal už stokrát předtím. Koukl jsem na muže proti sobě a zase zpátky na obrázek. Nemohl bych s jistotou tvrdit, že je to tatáž osoba, ale taky bych nedokázal jednoznačně říct, že není.

„Jsem to já, věř mi,“ ujišťoval mě. „Tohle bylo moje první auto. Na fotce je mi devatenáct.“

„Kolik bylo matce?“ vyptával jsem se.

„Myslím, že sedmnáct,“ řekl. „Ano, bylo jí sedmnáct. Zkoušel jsem ji na tom výletu učit řídit.“

„Začali jste hodně mladí.“

„No... ano.“ Zatvářil se rozpačitě. „Ty jsi nebyl zrovna v plánu. Bylo to dost překvapení.“

„No tak dík,“ prohodil jsem poněkud sarkasticky. „Byli jste manželé?“ zeptal jsem se ještě.

„Na fotce ne, to ne.“

„A když jsem se narodil?“ Nebyl jsem si jistý, jestli to chci doopravdy vědět.

„To ano,“ prohlásil už zase sebejistě. „To už jsme se vzali.“

Kupodivu se mi ulevilo, že jsem legitimní, a ne nemanželský. Záleží na tom ale vůbec? Ano, rozhodl jsem se, záleží. Znamená to, že mezi rodiči byl závazek a možná i láska. Záleželo jim na sobě, aspoň tehdy.

„Proč jste odešel?“ zeptal jsem se. To byla zásadní otázka.

Neodpověděl hned, nehybně seděl a koukal na mě.

„Asi jsem se styděl,“ řekl nakonec. „Když tvoje matka umřela, nemohl jsem se vyrovnat s představou, že mám dítě, ale žádnou manželku. Tak jsem utekl.“

„Kam?“ vyzvídal jsem.

„Do Austrálie. Nakonec. Nejdřív jsem se v docích v Liverpoolu upsal na nákladní loď pod liberijskou vlajkou. Nějakou dobu jsem jezdil po světě. Jednou jsem vystoupil v Melbourne a už jsem tam zůstal.“

„Tak nač se vracet zpátky?“

„Přišlo mi to jako prima nápad,“ oznámil mi.

Prima nápad to teda rozhodně není.

„Co jste čekal?“ vyptával jsem se. „Že vás po celý tý době přivítám s otevřenou náručí? Myslel jsem, že nežijete.“ Podíval jsem se na něj. „Pro mě by asi bylo lepší, kdyby to byla pravda.“

Díval se na mě zkormouceným pohledem. Možná jsem byl trochu tvrdý.

„No,“ pokračoval jsem, „rozhodně by bylo lepší, kdyby ste se byl nevracel.“

„Ale já jsem tě chtěl vidět,“ vedl si svou.

„Proč?“ optal jsem se hlasitě. „Třicet sedm let jste o to nestál.“

„Třicet šest,“ opravil mě.

Zoufale jsem máchl rukama. „To je ještě horší. Znamená to, že jste mě opustil, když mi byl rok. Jak tohle může otec udělat?“ Už zase jsem se zlobil. Osud mě zatím neobdařil potomky, ale rozhodně ne proto, že bych si je nepřál.

„Je mi to líto,“ prohlásil.

Neměl jsem pocit, že to stačí.

„Tak co vás vedlo k tomu, že jste mě najednou chtěl vidět? Přece jste se po těch letech nerozhodl jen tak z ničeho nic.“ Seděl proti mně a mlčel. „Ani jste nevěděl, že váš otec je mrtvý. A co vaše matka? Vůbec jste se mě na ni nezeptal.“

„Chtěl jsem vidět jenom tebe.“

„Ale proč teď?“ zeptal jsem se znovu.

„Už jsem na to myslel nějakou dobu,“ prohlásil.

„Nepokoušejte se mi namluvit, že vás po těch letech začalo trápit svědomí,“ posmíval jsem se mu ironicky.

„Edwarde,“ pronesl vážně, „jedovatost ti nesluší.“

Smích mi odumřel v hrdle. „Nemáte vůbec právo mi říkat, jak se mám chovat,“ opáčil jsem stejně vážně. „O to právo jste přišel, když jste zmizel.“ Koukal na mě jako spráskaný pes. „Tak co chcete?“ ptal jsem se. „Žádné peníze nemám.“

Prudce zvedl hlavu. „Nechci tvoje peníze,“ ohradil se.

„Tak co teda? Nečekáte, doufám, že vás zahrnu láskou.“

„Jsi šťastný?“ zeptal se najednou.

„Neuvěřitelně,“ lhal jsem. „Každý ráno vyskakuju z postele se srdcem překypujícím radostí a těším se na zázraky dalšího dne.“

„Jsi ženatý?“ chtěl vědět.

„Ano,“ odpověděl jsem, ale nijak jsem to nerozváděl. „A vy?“

„Ne,“ odpověděl. „Už ne. Ale byl jsem. Dvakrát. Teda třikrát, když budu počítat tvou matku.“

Přišlo mi, že matku bych rozhodně započítal.

„Dvakrát jsem ovdověl a jednou se rozvedl,“ unaveně se usmál. „V tomhle pořadí.“

„A co děti? Teda kromě mě.“

„Dvě děvčata.“

Mám sestry. Tedy nevlastní sestry.

„Kolik jim je?“

„Oběma je dneska už přes dvacet, hodně přes dvacet, řekl bych. Neviděl jsem je, hm, patnáct let.“

„Zřejmě máte ve zvyku utíkat od svých dětí.“

„Ano, vypadá to tak,“ souhlasil lítostivě.

„Proč jste mě nenechal na pokoji a nevypravil se raději hledat je?“

„Ale já vím, kde jsou,“ namítl. „Nechtějí mě vidět, právě naopak. Vyčítají mi smrt své matky.“

„Taky zemřela při autonehodě?“ optal jsem se trošku krutě.

„Ne,“ odpověděl pomalu. „Maureen se zabila.“ Odmlčel se a já nehybně seděl a pozoroval ho. „Zkrachoval jsem a ona spolykala tolik prášků, že by to zabilo koně. Vrátil jsem se od slyšení před soudem a našel soudní vykonavatele před domem a mrtvou ženu uvnitř.“

Jeho život je jak srdceryvná telenovela, pomyslel jsem si. Neštěstí a smutek jsou jeho stálými společníky.

„Proč jste zkrachoval?“ vyzvídal jsem.

„Dluhy ze sázek,“ přiznal.

„Dluhy ze sázek!“ Byl jsem ohromený. „A to jste syn bookmakera?“

„Právě jeden bookmaker mě dostal do potíží,“ řekl. „Holt jsem se nenaučil dost, když jsem stál vedle otce. Byl jsem špatný bookmaker.“

„Já myslel, že dluhy ze sázek se nedají soudně vymáhat.“

„Technicky možná ne, ale já si vypůjčil na všechno, co jsem měl, a nedokázal splácet. Přišel jsem o všecko. Úplně o všecičko včetně holek. Odstěhovaly se k tetě a už jsem je nikdy neviděl.“

„Pořád jste na mizině?“ zeptal jsem se.

„Kdepak,“ ohradil se. „To bylo před lety. Poslední dobou se mi daří fajnově.“

„Co děláte?“

„Obchody,“ odpověděl neurčitě. „Svoje obchody.“

Jeden ze zaměstnanců baru v bílé košili a černých kalhotách přešel k našemu stolu.

„Promiňte, ale zavíráme,“ oznámil nám. „Mohli byste prosím dopít?“

Podíval jsem se na hodinky. Bylo už hodně po šesté. Vstal jsem a dopil zbytek svého piva.

„Nepůjdeme si popovídat někam jinam?“ tázal se můj otec.

Vzpomněl jsem si na Sophii. Slíbil jsem, že za ní zajedu hned po dostizích.

„Musím za manželkou,“ řekl jsem.

„Nemohla by počkat?“ doprošoval se. „Zavolej jí. Nebo bych mohl jet s tebou.“

„Ne,“ zamítl jsem jeho nápad až příliš rychle.

„Proč ne?“ naléhal. „Je to moje snacha.“

„Ne,“ pronesl jsem rozhodně. „Potřebuju čas, abych si zvykl.“

„Tak dobře,“ ustoupil. „Ale zavolej jí a řekni, že ses zdržel a přijdeš domů později.“

Znovu jsem pomyslel na svou ženu Sophii. Není doma. Sedí nejspíš před televizí ve svém pokoji a dívá se na zprávy, tak jako vždycky v šest hodin. Věděl jsem, že tam je, protože jinou možnost nemá.

Sophiin pokoj je zamčený, ale zvenčí.

Sophie Talbotová podle ustanovení zákona o duševním zdraví z roku 1983 pobývá posledních pět měsíců v chráněném zařízení. Není to vězení, nýbrž nemocnice, psychiatrická léčebna, ale pro ni je to vězení. Není to poprvé. Moje žena v tom či onom psychiatrickém zařízení strávila víc než polovinu předchozích deseti let. Navzdory vší péči a léčbě se její stav postupně zhoršoval. Co přinese budoucnost, se lze jen dohadovat.

„Co takhle nějaká hospoda?“ přerušil otec mé myšlenky.

Musím být v nemocnici nejpozději v devět. Koukl jsem na hodinky.

„Mám nanejvýš hodinu,“ ustoupil jsem. „Pak musím jet.“

„Skvěle,“ zaradoval se.

„Máte tu auto?“ zeptal jsem se.

„Ne. Přijel jsem vlakem z nádraží Waterloo.“

„Kde bydlíte?“ zajímal jsem se.

„V takovým zaprášeným hotýlku v Sussex Gardens. Vlastně je to penzion, nedaleko Paddingtonu,“ objasnil mi.

„Tak dobře,“ rozhodl jsem se. „Zavezu vás někam na skleničku a pak vás vysadím na nádraží v Maidenheadu. Odtamtud se můžete vrátit vlakem do Londýna.“

„Paráda,“ usmál se.

„Tak pojďte.“

Společně jsme táhli vozík z hlavní brány závodiště a přes živou silnici.

„Jakými obchody se teď zabýváte?“ zeptal jsem se, když jsme náklad vlekli hlubokým štěrkem u vjezdu na parkoviště.

„Tak různě,“ odpověděl.

„Děláte bookmakera?“ nedal jsem se odradit.

„Občas,“ přiznal. „Ale většinou ne.“

Připadalo mi, že se rozhodl pro neurčité, vyhýbavé odpovědi.

„Je to legální?“ zjišťoval jsem.

„Někdy,“ odvětil.

„Ale většinou ne?“ zopakoval jsem jako ozvěna jeho předchozí odpověď.

Jen se na mě usmál a silněji zatáhl za vozík.

„Vrátíte se do Austrálie?“ změnil jsem téma.

„Asi jo,“ pokývl. „Ale teď chvilku zůstanu trochu stranou.“

„Proč?“ dorážel jsem na něj.

Opět se jen usmál. Možná bude lepší, napadlo mě, když nebudu nic vědět.

Své auto, spolehlivé dvanáctileté kombi Volvo 940, jsem zaparkoval vzadu na parkovišti číslo dvě, za oddělením pro majitele a trenéry. Jako obvykle jsem musel za parkování zaplatit. Dostihová závodiště bookmakerům nic zadarmo nedají.

Nárok na stanoviště bookmakerů dříve vznikal na základě služebního pořadí a délky působení, jak tomu stále ještě je v Irsku. V Británii však byl nárok na stanoviště nabídnut k prodeji, a jakmile jednou bookmaker takový titul zakoupil, stal se jeho majetkem a mohl si jej podle přání ponechat, nebo prodat dál. Ten, kdo získal číslo jedna, má přednostní právo na výběr, kde v sázkařském sektoru umístí svůj stánek, pak přichází na řadu volba čísla dvě a tak dále. Já mám osmičku. Děda ji před patnácti lety koupil za královskou cenu. Nemám tedy sice nejlepší stanoviště, ale dobré je dost.

Poplatek za jmenovku, která mě opravňuje působit zde po všechny dostihové dny, platím závodišti ve výši stanovené na pětinásobek vstupného pro veřejnost. Jestliže tedy dostihový návštěvník zaplatí za vstup do sázkařského sektoru každý den čtyřicet liber, jak je tomu při Královském Ascotu, pak poplatek za moji jmenovku vyjde na dvě stovky. Plus samozřejmě běžné vstupné pro Betsy a Lucu, aby se dostali dovnitř. Za den Královského mítinku jsem o několik stovek lehčí ještě dřív, než přijmu první sázku.

Objevily se kontroverzní plány, že by se v roce 2012 starý systém zrušil a dostihová závodiště by měla stanoviště prodávat v aukci nejvyšší nabídce. Bookmakeři se proti takovému nápadu bouřili, neboť ho považují za krádež svého majetku a myslí si, že závodiště jsou chamtivá. Všichni ostatní jsou přesvědčeni o pravém opaku.

Bookmaker je opovrhovaný člověk, kterého kdekdo s chutí nenávidí. „Chudý bookmaker neexistuje,“ říkají lidé s jistým odporem. Asi jim nedochází, že chudý bookmaker rychle odpadne. Chudého právníka taky nepotkáte. A taky je kdekdo nenávidí.

„Jak dlouho tu zůstanete?“ optal jsem se otce.

„Nějakou dobu,“ odpověděl neurčitě.

Jestli to tak půjde dál, pomyslel jsem si, ani nemá smysl chodit si povídat do hospody. Mohl bych ten čas využít lépe a být déle se Sophií.

„Poslyšte, možná byste měl radši jet rovnou do Londýna,“ navrhl jsem. „Nač budeme jezdit na drink, když všechny moje otázky přehlížíte.“

„Chci se bavit o minulosti, ne o budoucnosti,“ prohlásil.

„No, a já nechci.“

Pořád jsme táhli vozík k mému autu a právě jsme procházeli mezerou v živém plotě, která vede do zadní části parkoviště číslo dvě, když jsem za sebou uslyšel rychlé kroky. Otočil jsem hlavu a koutkem oka zahlédl nějakého člověka, který se řítil přímo na mě. Jediným plynulým pohybem vyběhl po plachtou pokrytém vozíku a nakopl mě přímo do obličeje.

Kruci, pomyslel jsem si, když jsem padal k zemi, okradou mě.

Copak ten idiot neví, že dnes byl pro bookmakery mizerný den? Pomalu není co ukrást! Byl by udělal líp, kdyby mě přepadl ráno cestou na dostihy, kdy jsem měl v kapsách přichystaných pár tisícovek.

Klečel jsem na všech čtyřech a hlava mi visela mezi rameny. Na tváři jsem cítil teplo čerstvé krve a viděl, jak z mé brady stéká jasně červený pramínek na zem pode mnou, kde se vsakuje do trávy.

Napůl jsem očekával další ránu do hlavy nebo kopanec do břicha. Paže mi moc nefungovaly, ale podařilo se mi přemístit pravou ruku do hluboké kapsy kalhot, kam jsem si uložil obálku s menším svazkem zbývajících bankovek. Zkušenost mě naučila, že je lepší dát peníze hned, než se nechat zbít, když prachy vám nakonec stejně seberou.

Vytáhl jsem obálku z kapsy a hodil ji na trávu.

„To je všecko, co mám.“ V ústech jsem při těch slovech cítil slanou chuť krve.

Převalil jsem se na bok. Neměl jsem chuť vidět útočníkův obličej. Zkušenost mě naučila i to, že pozitivní identifikace obvykle vede jen k dalším kopancům. Nemusel jsem si ale dělat starosti. Mladík – podle síly a hbitosti jsem si byl jistý, že je to mladík – měl tvář omotanou šálou a přes hlavu přetaženou kapuci tmavošedé mikiny. Nedokázal bych ho identifikovat, ani kdyby stál tváří proti mně. Jenže stál přímo před otcem, ke mně byl otočený jen napůl.

„Tady,“ volal jsem na něj. „Vezměte si to a nechte nás být.“

Mírně ke mně natočil hlavu a pak se opět zadíval na otce.

„Kde sou prachy?“ zasyčel na něj.

„Tamhle,“ ukazoval jsem na obálku v trávě.

Nevěnoval mi žádnou pozornost.

„Jdi se vycpat,“ vyzval otec mladíka, vykopl nohou a zasáhl ho do rozkroku.

„Ty hajzle!“ syknul mladý muž zuřivě.

Zasadil otci dvě rychlé rány do žaludku. Otec ztěžka dosedl na zem zády k živému plotu.

„Kde sou ty zasraný prachy?“ vyštěkl mladík znovu svou otázku.

Tentokrát otec neřekl nic.

„Nechte ho,“ křičel jsem na postavu s kapucou. „Jsou tamhle,“ zopakoval jsem a ukázal na bílou obálku v trávě. Muž si mě dál nevšímal a znovu se otočil k otci, tak jsem začal ječet: „Pomoc! Pomoc! Pomoc!“

Parkoviště číslo dvě bylo téměř prázdné, ale v části pro majitele a trenéry stále ještě probíhalo pár podostihových oslav. Hlavy se k nám začaly otáčet a tři či čtyři stateční udělali několik kroků naším směrem. Ironicky jsem si pomyslel, že by určitě rádi přišli přiložit ruku k dílu, kdyby věděli, že obětí je bookmaker.

Muž se přes rameno ohlédl na blížící se skupinu, rozběhl se mezi dvěma zbývajícími vozy a zmizel přes dřevěný plot na vzdálené straně parkoviště. Seděl jsem na trávě a koukal za ním. Ani jednou se neohlédl.

Obálka s penězi stále ještě ležela vedle mě na trávě. Divný zloděj, mručel jsem si. Natáhl jsem se, zvedl obálku a zastrčil ji zpátky do hluboké kapsy. Vyškrábal jsem se na nohy a proklínal zelené fleky na kolenou kalhot.

Tři flamendři v žaketech k nám došli i se sklenkami šampaňského v rukou.

„Jste v pořádku?“ tázal se jeden z nich. „Máte na obličeji pěknou ránu.“

Stále jsem cítil, jak mi teče krev, tentokrát po krku dolů.

„Myslím, že to nic nebude,“ řekl jsem. „Děkuju. Přepadl nás, ale nic nesebral.“ Udělal jsem pár kroků k otci. „Jsi v pořádku... táto?“ zeptal jsem se. To slovo „táto“ znělo mým uším divně.

Koukl na mě vyděšenýma očima.

„Copak je?“ zeptal jsem se naléhavěji a popošel ještě blíž.

Držel si břicho rukama a nyní je zvedl. Krémové lněné sako rychle rudlo. Mladík otce neuhodil do žaludku, pobodal ho.

* * * 

Sanitce trvalo celé věky, než přijela. Pokusil jsem se namačkat 999 na svém mobilu, ale panika jako by proměnila mé zpanikařené prsty v neohebné klacky, pořád jsem mačkal špatná tlačítka. Nakonec mi jeden z pijáků šampaňského vzal telefon z ruky a vyřídil hovor za mě, zatímco já klečel na trávě vedle otce.

Na břiše se mu děsivě rozšiřovala krvavá skvrna a v obličeji zpopelavěl.

„Položte ho,“ radil kdosi. „Ať má hlavu níž než srdce.“

Z různých skupinek roztroušených po parkovišti se kolem nás utvořil zástup. Vypadalo to dost absurdně, jak tu kolem postávali lidé a usrkávali šampaňské, zatímco u jejich nohou můj otec zápasil o dech.

„Bude to v pořádku,“ ujišťoval jsem otce. „Pomoc už je na cestě.“

Nepatrně přikývl a pokusil se něco říct.

„Nenamáhej se,“ nařídil jsem mu. „Šetři síly.“ Dál se však pokoušel promluvit.

„Dávej si pozor,“ vypravil ze sebe potichu, ale zcela zřetelně.

„Na co?“ podivil jsem se.

„Na všecky,“ odpověděl šeptem.

Zakašlal a na rtech se mu objevila krev.

„Kde je ta zatracená sanitka?“ zařval jsem do prostoru.

Jako první však dorazila policie. Dva strážníci přišli pěšky. Byli zřejmě zvyklí vypořádat se s dopravními problémy při dostizích, ale pobodání člověka za bílého dne nebylo nic pro ně. Jeden okamžitě vysílačkou povolal posily. Druhý poklekl vedle mě a snažil se pomoci mému otci tím, že mu velkou rukou, zvyklou zastavovat dopravu, přikryl a stiskl ránu.

Otec zaúpěl.

„Pardon, kamaráde, ale tlak je to nejlepší, co se dá udělat,“ prohlásil policista.

Konečně přijela sanitka a řidič se omlouval, že jim to tak dlouho trvalo. „Všude je samá zácpa,“ vysvětloval, „a polovina ulic jsou jednosměrky, samozřejmě tím blbým směrem.“

Rychle otce vyšetřili, nasadili mu kyslíkovou masku a do předloktí mu jehlou zavedli nitrožilní tekutiny. Opatrně ho zvedli na nosítka a naložili do vozu, přičemž neustále udržovali tlak na ráně na břiše.

Pokusil jsem se nastoupit k němu, ale jeden z policistů mě zarazil.

„Vy tady počkáte s náma, pane,“ oznámil mi.

„Ale to je můj otec,“ vzpíral jsem se.

„Za chvíli vás zavezeme do nemocnice,“ uklidňoval mě. „Stejně to vypadá, že budete potřebovat pár stehů na hlavě.“

Záchranáři zavřeli dveře sanitky a otce odvezli právě ve chvíli, kdy se ve dvou modrých blikajících autech přiřítily policejní posily.

* * * 

Většinu večera jsem strávil v nemocnici, ovšem v jiné, než jsem měl v plánu.

Věděl jsem, že je otec naživu, když ho na závodišti nakládali do sanitky, slyšel jsem ho kašlat, a podle jedné ze sestřiček pořád ještě žil, když ho dovezli do nemocnice. Na operační sál už ale nevydržel. Kombinace rozsáhlého poranění a skutečnosti, že se doslova topil ve vlastní krvi, ho zabila už na příjmu traumatologického oddělení. Je jim to moc líto, povídali, ale nedalo se nic dělat.

Seděl jsem v kóji za závěsem na židli z šedého plastu a kovových trubek vedle těla svého mrtvého rodiče, rodiče, o jehož existenci jsem ještě před třemi hodinami neměl tušení, a kladl si otázku, jak může být svět tak krutý.

Byl jsem celý ochromený. Truchlil jsem nad otcem, když mi bylo osm, když jsem byl dost starý na to, abych si uvědomil, co mi schází. Pořád ještě si to jasně pamatuju. Viděl jsem kamarády ze školy s jejich mladými maminkami a tatínky a poprvé mě napadlo, že mí prarodiče jsou jiní. Vybavuju si slzy, které jsem proléval v touze, aby rodiče žili a byli se mnou.

Strašně moc jsem si přál, aby byl otec se mnou a jako ostatní tátové mě povzbuzoval na hřišti při školních fotbalových zápasech, nosil mě vysoko na ramenou, když vyhrajeme, a utěšoval mě a utíral mi slzy při prohrách.

Spoluhráče jsem bavil vymyšlenými historkami, jak můj otec hrdinně zemřel, když mě zachraňoval před utonutím nebo před nepřáteli nebo před všelijakými příšerami. Ted jsem zjistil, že i historka, kterou navykládali mně a které jsem bezvýhradně věřil, byla lež.

Díval jsem se, jak přede mnou na zádech tiše leží tělo pokryté naškrobeným bílým prostěradlem. Odhrnul jsem prostěradlo tak, abych mu viděl do obličeje. Vypadal, jako kdyby jen klidně spal se zavřenýma očima a dotykem bych ho mohl probudit. Položil jsem mu ruku na rameno. Tělo začínalo vychládat a k žádnému probuzení už nedojde. Poprvé a naposledy v životě jsem ho pohladil po opáleném čele a zamyslel se na tím, co mohlo být.

Říkal jsem si, že bych se na něj měl zlobit. Zlobit se, protože před tolika lety utekl a opustil mě. Zlobit se, že mu trvalo tak dlouho, než se vrátil. Zlobit se, že mám skoro třicet let sestry, a nikdy jsem se s nimi nesetkal. A zlobit se, že se nakonec vrátil a zkomplikoval mi už tak složitý život.

Vždycky jsem ale věřil, že hněv je emoce, kterou je potřeba vyjádřit, vášnivě ji vykřičet na někoho, kdo může reagovat nebo koho raní. Hněvat se na tělo mrtvého otce mi jaksi přišlo jako zbytečná ztráta energie.

Rozhodl jsem se, že si hněv ušetřím pro mladíka, který mě tak zhurta připravil o všechny šance dohnat minulost, které se mi snad nabízely. Spíš než otcovy smrti jsem litoval ztracené příležitosti se s ním sblížit. Vstal jsem a přetáhl mu prostěradlo zpátky přes obličej.

Do tiché kóje za mnou vstoupil muž ve světle hnědém obleku.

„Pan Talbot?“ ujišťoval se.

„Ano,“ otočil jsem se k němu.

„Já jsem detektiv seržant Murray,“ ukázal mi průkaz. „Policie Thames Valley.“ Odmlčel se a pohlédl na nehybný obrys pod prostěradlem. „To s vaším otcem je mi moc líto, ale potřebuju vám položit pár otázek.“

„Ano, jistě. Nepůjdeme někam jinam?“

Vypadal, že se mu ulevilo. „Ano, to je dobrý nápad.“

Jedna ze sester nás zavedla do pokojíku vyhrazeného pro rodiny – nepochybně truchlící rodiny, a tam se k nám připojil další policista v civilním oblečení. Posadili jsme se na další židle z šedého plastu a ocelových trubek.

„Tohle je detektiv konstábl Walton,“ představil kolegu seržant Murray. „Tak co nám můžete říct o tom incidentu na parkovišti v Ascotu?“

„Nenazval bych to pouhým incidentem,“ namítl jsem. „Byl jsem přepaden a otec byl ubodán k smrti.“

„Budeme si muset počkat na posmrtné ohledání, než budeme schopní určit skutečnou příčinu smrti, pane,“ pronesl seržant formálně.

„Ale já jsem viděl, jak ten člověk otce bodl,“ trval jsem na svém.

„Takže jste viděl útočníka?“ zeptal se.

„Ano,“ potvrdil jsem. „Ale asi bych ho nepoznal. Měl zakrytý obličej. Viděl jsem akorát oči, a to ještě jen na zlomek vteřiny.“

„Ale jste si jistý, že to byl muž?“ dotazoval se.

„To ano. Měl mužskou postavu.“

„A jaká to byla postava?“

„Štíhlá, pružná a mrštná,“ prohlásil jsem. „Běžel ke mně, vyběhl na můj vozík s vybavením a kopl mě do obličeje.“ Instinktivně jsem zvedl ruku k teď už sešité ráně v levém obočí.

„Byl bílý, nebo černý?“ zněla další otázka.

„Myslím, že bílý,“ řekl jsem pomalu a znovu si v duchu přehrával celý ten výjev. „Ano, byl bílý,“ řekl jsem poměrně jistě. „Měl bílé ruce.“

„Víte jistě, že neměl světlé rukavice?“ optal se seržant.

Na rukavice jsem nepomyslel. „Ne, nejsem si jistý, ale stejně si myslím, že byl bílý. Měl oči bělocha.“ Vybavil jsem si, jak mě v tu chvíli napadlo, že má úskočný pohled a na svůj tvar obličeje oči posazené příliš blízko u sebe.

„Můžete popsat, co měl na sobě?“

„Modré džínsy a tmavošedou mikinu s kapucou a černým šátkem přes spodní část tváře,“ popisoval jsem. „A černé boty, jako vojenské, se silnou podrážkou. Jednu jsem viděl hodně zblízka.“ Konstábl si to všechno poznamenal do zápisníku.

„Byl velký, nebo malý?“ ptal se seržant.

„Vlastně ani jedno. Byl asi stejně vysoký jako můj otec.“

„Povězte nám něco o otci,“ změnil směr otázek. „Napadá vás, proč by si někdo přál jeho smrt?“

„Přál by si jeho smrt?“ zopakoval jsem po něm. „Ale vždyť to bylo loupežné přepadení, které nevyšlo, ne?“

„Proč si to myslíte?“ zajímalo ho.

„Prostě mi to tak přišlo,“ prohlásil jsem „Rozhodně by to nebylo poprvé, kdy nějakého bookmakera přepadli a okradli na parkovišti dostihového závodiště. Dokonce ani mně se to nestalo poprvé.“

Oba policisté v dokonalé souhře povytáhli obočí.

„Potkalo mě to asi před pěti lety,“ vysvětlil jsem. „V Newbury. Na konci listopadu jsem se po dostizích vracel za tmy k vozu. Tehdy jich tam byla celá banda, ne jenom jeden jako dneska.“

Stále ještě jsem si dobře pamatoval, jak moc mě po setkání s jejich botami bolela žebra, když jsem se na konci dne, jenž se pro sázkaře vyvinul mimořádně nepříznivě, odmítal rozloučit se silným svazkem bankovek. Vybavoval jsem si rovněž, jak oloupení bookmakera nechalo policii v Newbury zcela lhostejnou. Jeden z policistů zašel dokonce tak daleko, že mi tvrdil, že je to všechno moje vina, když nosím po kapsách tolik peněz. Pokud to mohu posoudit, nijak vážně se o dopadení pachatelů nesnažili.

„Bookmakery přepadnou každou chvíli,“ řekl jsem. „Jsou lidi, co by udělali cokoli, jen aby dostali peníze zpátky.“

„Ale říkal jste, že tentokrát vás neokradli,“ připomněl mi seržant.

„Ne, neokradli,“ připustil jsem a sáhl na obálku s penězi, která si znovu bezpečně hověla v kapse mých kalhot. „Ale prostě jsem měl dojem, že zloděje vystrašilo, když zjistil, že má publikum, a tak utekl.“

„Tak se vrátíme k vašemu otci,“ usměrnil mě. „Jak znělo jeho celé jméno?“

„Peter James Talbot,“ uvedl jsem. Konstábl si to zapsal.

„A jeho adresa?“ pokračoval ve vyptávání.

„Přesnou adresu neznám, ale myslím, že žil v Melbourne v Austrálii.“

„Tak nám tedy povězte, pane Talbote,“ vyzval mě seržant Murray, „proč měl muž, o kterém tvrdíte, že byl váš otec, v kapse saka kreditní kartu a řidičský průkaz na jméno Alan Charles Grady?“

Kapitola 3

Vy tvrdíte, že jste o existenci svého otce nevěděl?“ divil se vrchní inspektor.

„No...“ vypravil jsem ze sebe, „ano a ne.“

„Tak jak?“ naléhal.

„Ano, pochopitelně jsem věděl, že před sedmatřiceti lety existoval, ale ne, nevěděl jsem, že stále ještě žije.“ Bylo to matoucí. Koneckonců mezi živé už zase vlastně nepatří.

Byl jsem opět s detektivem seržantem Murrayem a detektivem konstáblem Waltonem, ale společně jsme se přesunuli z nemocnice ve Wexham Parku na policejní stanici ve Windsoru a vyměnili pokoj pro truchlící rodiny za neútulnou hovornu bez oken. Jak jsem si povšiml, židle na obou místech mohl klidně dodávat stejný výrobce.