Roald Dahl Matylda

Ilustroval Quentin Blake

KNIŽNÍ KLUB

Michalovi a Lucy

Text copyright © Roald Dahl Nominee Ltd., 1988

Illustrations Copyright © Quentin Blake, 1988

Translation © Jitka Herynková, 2007, 2017, 2023

ISBN 978-80-242-9200-7

Seznamte se…

Čtenářka knih

S matkami a otci je to zvláštní. I když je jejich dítě ten nejodpornější protiva, jakého si dovedete představit, stejně si myslí, že ona nebo on je úžasný.

Někteří rodiče jdou ještě dál. Jsou svým zbožňováním tak zaslepení, že dokáží přesvědčit sami sebe, že jejich dítě je génius.

No, na tom není nic až tak špatného. Takhle to ve světě chodí. To jenom, když nám rodiče začnou vykládat o tom, jak je ten jejich odporný potomek skvělý, začneme řvát: „Doneste lavór! Je mi zle!“

Učitelé ve škole dost trpí, že musí to žvanění pyšných rodičů poslouchat, ale když nadejde čas a na konci roku píší vysvědčení, tak jim to vrátí. Kdybych já byl učitelem, pěkně bych ty děti zaslepených rodičů zpražil. „Váš syn Maxmilián,“ napsal bych, „je úplný výmaz. Doufám, že máte nějaký rodinný podnik, kam ho můžete strčit, až skončí školu, protože jsem si setsakra jistý, že nikde jinde práci nedostane.“ Nebo kdybych měl ten den poetickou náladu, napsal bych: „Je zvláštní skutečností, že kobylky mají sluchové orgány po obou stranách zadečku. Vaše dcera Vanesa, soudě podle toho, co se toto pololetí naučila, nemá sluchové orgány vůbec.“

Mohl bych se dokonce ponořit do přírodovědy hlouběji a říct: „Cikády zpravidla tráví šest let pod zemí jako housenky a ne víc než šest dnů jako svobodní tvorové na vzduchu a slunci. Váš syn Wilfred strávil v této škole šest let jako housenka a stále čekáme, až vylétne z kukly.“ Obzvlášť otravné děvčátko mě může vyprovokovat k vyjádření: „Fiona oplývá stejně chladnou krásou jako ledovec, ale na rozdíl od něj absolutně nic neskrývá pod povrchem.“ Myslím, že by se mi líbilo psát na ty fracky v mé třídě závěrečné hodnocení. Ale už dost. Musíme pokračovat.

Příležitostně se člověk setká s rodiči, kteří se chovají opačně, nejeví o své děti vůbec zájem a jsou samozřejmě ještě horší, než ti slepě milující. Pan a paní Kazisvětovi takovými rodiči byli. Měli syna Michala a dceru Matyldu a zvlášť Matyldu nepovažovali za nic víc než za jakýsi strup. Strup je něco, s čím se člověk musí smířit, dokud nepřijde čas a nemůže ho sloupnout a odhodit. Pan a paní Kazisvětovi se už ohromně těšili na dobu, kdy budou moci svou dcerku odtrhnout a odhodit, nejlépe do sousedního kraje nebo dokonce ještě dál.

Je dost zlé, když rodiče zacházejí s normálními dětmi, jako kdyby byly strupy nebo puchýře, ale je to ještě mnohem hor-

ší, když dotyčné dítě je výjimečné, tím myslím vnímavé a nadprůměrné. Matylda byla obojí, ale především byla nadprůměrná. Její mysl byla tak bystrá a dokázala se učit tak rychle, že její schopnost by byla zřejmá i o polovinu méně chytrým rodičům.

Ale pan a paní Kazisvětovi byli oba tak tupí a tak pohrouženi do svých vlastních hloupých životů, že si u své dcery ničeho neobvyklého nevšimli. Abych řekl pravdu, pochybuji, že by si všimli, kdyby se připlazila domů se zlomenou nohou.

Matyldin bratr Michal byl úplně normální kluk, ale sestra, jak jsem již řekl, byla něco, z čeho vám lezly oči z důlků. Když měla jeden a půl roku, perfektně mluvila a znala tolik slov jako většina dospělých. Rodiče, místo aby ji chválili, ji nazývali hlučnou treperendou a rázně jí řekli, že malé holky mají být vidět, a ne slyšet.

Do tří let se Matylda sama naučila číst prohlížením novin a časopisů, které se povalovaly po domě. Ve čtyřech letech dokázala číst dobře a rychle a přirozeně začala dychtit po knihách. Jediná kniha v celé té osvícené domácnosti bylo jakési Snadné vaření, které patřilo její matce, a když je přečetla od začátku až do konce a naučila se všechny recepty zpaměti, rozhodla se, že chce něco zajímavějšího.

„Tati,“ řekla, „myslíš, že bys mi mohl koupit nějakou knihu?“

„Ňákou knihu?“ podivil se. „Na co chceš ňákou zatracenou knihu?“

„Na čtení, tati.“

„Co je, proboha, špatnýho na telce? Máme krásnou telku s dvanáctipalcovou obrazovkou a ty teď přijdeš a chceš knihu! Holka, začínáš být rozmazlená!“

Skoro každý den odpoledne zůstávala Matylda v domě samotná. Bratr (o pět let starší) byl ve škole. Otec byl v práci a matka odjížděla hrát bingo do města osm mil vzdáleného. Paní Kazisvětová propadla bingu a hrála ho pětkrát týdně. To odpoledne, když jí otec odmítl koupit knihu, vypravila se Matylda sama do veřejné knihovny ve vesnici. Když přišla, představila se knihovnici paní Phelpsové. Zeptala se, zda si může na chvíli sednout a číst nějakou knihu. Paní Phelpsová byla příchodem tak malé dívenky bez rodičů trochu překvapená, přesto jí řekla, že ji vítá.

„Kde jsou, prosím, dětské knížky?“ zeptala se Matylda.

„Jsou támhle na těch nižších policích,“ odpověděla jí paní Phelpsová. „Chceš, abych ti pomohla najít nějakou pěknou s hodně obrázky?“

„Ne, děkuji,“ odpověděla Matylda. „Já si určitě poradím sama.“

Od teď každé odpoledne, hned jak matka odjela na bingo, Matylda chodívala do knihovny. Cesta trvala jen deset minut, a tak mohla dvě nádherné hodiny tiše sedět sama v útulném koutku knihovny a hltat jednu knihu za druhou. Když přečetla každičkou dětskou knížku v knihovně, začala hledat něco jiného.

Paní Phelpsová, která ji se zaujetím již několik týdnů pozorovala, se teď zvedla od stolu a šla k ní. „Mohu ti pomoct, Matyldo?“ zeptala se.

„Přemýšlím, co teď číst,“ řekla Matylda.

„Všechny knížky pro děti jsem už přečetla.“

„Máš na mysli, že sis prohlédla obrázky?“

„Ano, ale také jsem ty knihy přečetla.“

Paní Phelpsová se podívala ze své výšky dolů na Matyldu a Matylda se podívala na ni.

„Myslím, že některé byly dost špatné,“ řekla Matylda, „ale jiné byly hezké. Nejvíc se mi líbila Tajná zahrada. Bylo tam hodně záhad. Záhada zamčeného pokoje a tajemství zahrady za velkou zdí.“

Paní Phelpsová byla ohromená. „Kolik je ti přesně roků, Matyldo?“ zeptala se.

„Čtyři a tři měsíce,“ odpověděla Matylda.

Paní Phelpsová byla překvapená víc než kdy jindy, ale nedala to najevo. „Jakou knihu by sis chtěla přečíst teď?“ zeptala se.

„Chtěla bych nějakou opravdu dobrou, jakou čtou dospělí,“ řekla Matylda. „Nějakou slavnou. Neznám žádný název.“

Paní Phelpsová se dívala po policích a dávala si načas. Vůbec nevěděla, co vytáhnout. Jak, ptala se sama sebe, má člověk vybrat známou knihu dospělé čtyřleté dívce? Nejdřív ji napadlo vybrat románek pro mládež, takový, jaký se píše pro patnáctileté školačky, ale přistihla se, že z nějakého důvodu instinktivně tuto polici míjí.

„Zkus tuhle,“ řekla nakonec. „Je slavná a moc dobrá. Jestli to bude pro tebe moc dlouhé, řekni mi a já ti najdu něco kratšího a snadnějšího.“

„Nadějné vyhlídky,“ četla Matylda, „od Charlese Dickense. Strašně ráda bych ji zkusila.“

Musím být blázen, řekla si paní Phelpsová, ale Matyldě řekla: „Samozřejmě že ji můžeš zkusit.“

Příštích pár odpolední nemohla paní Phelpsová odtrhnout oči z malého děvčátka sedícího celé hodiny s knihou na klíně ve velkém křesle na vzdáleném konci místnosti. Bylo nutné opírat knihu o klín, protože na držení byla příliš těžká, a to znamenalo, že aby mohla číst, musela Matylda sedět nahnutá dopředu. Byl to zvláštní pohled na tu drobnou tmavovlasou osobu sedící s nohama nedosahujícíma na podlahu, naprosto zaujatou báječnými dobrodružstvími Pipa a staré slečny Havishamové a jejím domem pokrytým pavučinami a kouzelnými okamžiky, které Dickens, ten úžasný vypravěč, upředl ze slov. Jediným pohybem čtenářky bylo občasné zvednutí ruky a otočení stránky, a paní Phelpsová vždy pociťovala smutek, když nadešel čas a musela jít a říct:

„Je za deset minut pět, Matyldo.“

Během prvního týdne Matyldiných návštěv se jí paní Phelpsová zeptala: „Maminka tě sem každý den vodí a zase odvádí domů?“

„Moje maminka jezdí každý den do Aylesbury hrát bingo,“ odpověděla Matylda. „Ona neví, že sem chodím.“

„Ale to jistě není správné,“ řekla paní Phelpsová. „Myslím, že by ses jí měla raději zeptat.“

„Já bych se radši neptala, ona čtení knih nepodporuje. Ani můj otec ne.“

„Ale co si myslí, že děláš každé odpoledne v prázdném domě?“

„Že se jen tak poflakuju a dívám se na telku.“

„Rozumím.“

„Je jí jedno, co dělám,“ řekla Matylda trochu smutně.

Paní Phelpsová měla starost o její bezpečnost na cestě po dosti rušné hlavní ulici ve vesnici a při přecházení vozovky, ale rozhodla se do toho nemíchat.

Za týden Matylda přečetla Nadějné vyhlídky, které měly v tomto vydání čtyřista jedenáct stran. „Moc se mi to líbilo,“ řekla paní Phelpsové. „Napsal pan Dickens ještě něco jiného?“

„Napsal spoustu knih,“ řekla zkoprnělá paní Phelpsová. „Mám ti vybrat další?“

Během následujících šesti měsíců pod bedlivým a účastným zrakem paní Phelpsové přečetla Matylda následující knihy:

Mikuláš Nickleby od Charlese Dickense

Oliver Twist od Charlese Dickense

Jana Eyrová od Charlotty Brontëové

Pýcha a předsudek od Jane Austenové

Tess z d’Urbervillů od Thomase Hardyho

Skryt v zemi od Mary Webbové

Kim od Rudyarda Kiplinga

Neviditelný od H. G. Wellse

Stařec a moře od Ernesta Hemingwaye

Hluk a vřava od Williama Faulknera

Hrozny hněvu od Johna Steinbecka

Dobří kamarádi od J. B. Priestleyho

Brightonský špalek od Grahama Greena

Farma zvířat od Georga Orwella

Byl to impozantní seznam a už teď byla paní Phelpsová naplněná obdivem a vzrušením, ale bylo asi dobré, že se tím vším nenechala unést. Skoro každý, kdo by byl svědkem úspěchů toho malého dítěte, by byl v pokušení udělat kolem toho velký rozruch a vytroubit tu novinu po vesnici i jinde, ale ne tak paní Phelpsová. Ona si hleděla svého a již dávno zjistila, že se zřídka vyplatí míchat se mezi rodiče a jejich děti.

„Pan Hemingway říká spoustu věcí, kterým nerozumím,“ řekla jí Matylda. „Zvlášť o mužích a ženách. Ale stejně se mi to líbí. Tak jak to vypráví, mám pocit, jako bych byla zrovna tam na tom místě a dívala se, jak se to odehrává.“

„U dobrého autora máš vždycky takový pocit,“ poznamenala paní Phelpsová. „A netrap se tím, čemu nerozumíš. Posaď se a nech slova plynout jako hudbu.“

„Ano, nechám.“

„Víš,“ zeptala se paní Phelpsová, „že veřejné knihovny, jako je tato, knihy půjčují a můžeš si je vzít domů?“

„To jsem nevěděla,“ odpověděla Matylda.

„Mohla bych si je půjčit i já?“

„Samozřejmě,“ řekla paní Phelpsová. „Až si vybereš knihu, kterou chceš, přines ji ke mně, abych mohla udělat záznam, a na dva týdny bude tvoje. Když budeš chtít, můžeš si vzít víc než jednu.“

Od té doby Matylda navštěvovala knihovnu jen jednou týdně, aby si vzala nové knížky a ty staré vrátila. Její malá ložnice se teď stala čítárnou a tam sedávala a čítávala většinu odpolední, často s hrnkem horké čokolády vedle sebe. Nebyla dost vysoká na to, aby dosáhla na věci v kuchyni, ale měla v kůlně bedýnku, kterou si přinesla dovnitř, stoupla si na ni a dosáhla na všechno, co chtěla. Většinou si dělala horkou čokoládu. Dřív než ji zamíchala, zahřála mléko v hrnci na kamnech. Někdy si dělala instantní polévku nebo instantní kávu bez kofeinu. Bylo to příjemné vzít si teplý nápoj nahoru do pokoje a mít ho vedle sebe, sedět v tichém pokoji v prázdném domě a každé odpoledne číst. Knihy ji přenášely do nových světů a seznamovaly s úžasnými lidmi, kteří žili vzrušující životy. Vydala se na starodávnou plachetnici s Josephem Conradem. Jela do Afriky s Ernestem Hemingwayem a do Indie s Rudyardem Kiplingem. Cestovala po celém světě, zatímco seděla ve svém pokojíčku v anglické vesnici.

Pan Kazisvět, úžasný prodejce aut

Matyldini rodiče vlastnili docela pěkný dům se třemi ložnicemi nahoře, dole byla jídelna, obývací pokoj a kuchyň. Její otec prodával ojetá auta a vypadalo to, že si vede velmi dobře.

„Piliny,“ říkával pyšně, „sou jedno z mých tajemství úspěchu. A nic mě to nestojí. Dostávám je z pily zadarmo.“

„Na co je používáš?“ vyzvídala Matylda.

„Ha!“ usmál se otec. „To bys chtěla vědět.“

„Nechápu, jak ti piliny dokážou pomoct při prodeji ojetých aut, tati.“

„To proto, že si malá omezená hlupačka,“ odpověděl otec. Nikdy nemluvil vybraně, ale Matylda na to byla zvyklá. Taky věděla, že se rád vychloubá a směle ho k tomu ponoukala.

„To musíš být moc chytrý, abys našel využití pro něco, co nic nestojí,“ řekla. „Škoda že to taky neumím.“

„Ty bys to nedokázala,“ řekl otec. „Jsi příliš hloupá. Ale nevadí mi prozradit to tady mladýmu Mikovi, počítám, že jednou bude pracovat se mnou.“ Matyldu ignoroval a obrátil se na syna: „Dycky mě potěší koupit auto, který-

mu nějakej hlupák nabourá řízení tak moc, že je úplně rozbitý a rachotí jak blázen. Dostanu to levně. Pak všechno, co udělám, je, že v převodovce smíchám hodně pilin s naftou a běží to jak hodinky.“

„Jak dlouho to tak běží, než to znovu začne rachotit?“ zeptala se ho Matylda.

„Dost dlouho na to, aby se kupec dostal hodně daleko,“ řekl otec s úšklebkem. „Nějakejch sto mil.“

„Ale to je nepoctivé, tati,“ prohodila Matylda. „To je podvod.“

„Nikdo nikdy nezbohatl tím, že byl poctivej,“ odpověděl otec. „Zákazníci sou tu proto, aby byli šizený.“

Pan Kazisvět vypadal jako potkan, byl malý, přední zuby mu vyčnívaly pod tenkým krysím knírem. S oblibou nosil saka s velkými světlými barevnými kostkami a honosil se kravatami, které byly obvykle žluté nebo světle zelené. „Tak si například vezměme počet ujetejch mil,“ pokračoval. „Každej, kdo si kupuje ojetý auto, chce nejdřív vědět, kolik má najeto mil. Jasný?“

„Jasný,“ odpověděl syn.

„Takže koupím nějakej starej střep, kterej má najeto kolem stopadesáti tisíc mil. Ten dostanu levně. Ale nikdo si ho nekoupí s tolika ujetýma mílema, že jo? A dneska nemůžete jen tak vytáhnout tachometr a našvindlovat čísla, jak se to dělávalo před deseti lety. Je to tam vestavěný, a tak není možný s tím manipulovat, pokud nejsi setsakramentskej hodinář nebo tak něco. Tak co udělám? Použiju mozek, hošánku, to udělám.“

„Jak?“ zeptal se Michal fascinovaně. Zdálo se, že zdědil otcův sklon k darebáctví.

„Posadím se a řeknu si, jak můžu změnit počet najetejch mil ze stopadesáti tisíc na pouhejch deset tisíc, aniž bych rozebral tachometr na kousky? No, kdybych s autem jel dozadu dost dlouho, dýl než je obvyklý, tak by se to podařilo. Čísla by naskakovaly pozpátku, že jo? Ale kdo bude couvat s nějakým zatraceným autem tisíce mil? To se nedá!“

„Samozřejmě, to nemůžeš,“ přitakal malý Michal.

„Tak potrápím svou hlavu,“ řekl otec. „Použiju svůj mozek. Když máš tak vynikající mozek, jako mám já, musíš ho použít. A najednou mám řešení. Řeknu ti, cítil jsem se jako ten chlápek, když objevil penicilín. ,Heuréka!‘ vykřikl jsem. ,Mám to!‘ “

„Cos udělal, tati?“

„Tachometr,“ vysvětloval pan Kazisvět, „je poháněný káblem napojeným na jedno přední kolo. Takže sem nejdřív odpojil kábl v místě, kde je připojenej na přední kolo. Potom sem vzal jednu z těch vysokorychlostních vrtaček a napojil ji na konec káblu tak, že když se vrtačka otáčela, otáčela tachometr zpátky. Pochopils mě? Sleduješ mě?“

„Ano, tati.“

„Tyhle vrtačky běží ohromně rychle,“ řekl otec, „takže když jsem ji zapojil, počet mil se točil zpátky fantastickou rychlostí. Dokážu s tou vysokorychlostní vrtačkou odečíst z číselníku padesát tisíc mil za pár minut. A když skončím, má to auto najeto jen deset tisíc a je připravený na prodej. ’Je skoro nové,’ říkám zákazníkovi. ’Nemá ani deset táců. Patřilo staré paní, která ho užívala jen jednou týdně na nákupy.’“

„Ty opravdu dokážeš odečíst míle elektrickou vrtačkou?“ zeptal se Michal.

„Říkám ti obchodní tajemství,“ řekl otec.

„Tak to nevyžvaň nikomu jinýmu. Nechceš, abych skončil ve vězení, že ne?“

„Neřeknu to živé duši,“ odpověděl chlapec.

„Udělals to na hodně autech, tati?“

„Každičký auto, který projde mýma rukama, dostane tuhle léčbu,“ řekl otec. „Než je nabídnu k prodeji, mají všechny sražený počet mil pod deset táců. A představ si, že sem to celý vymyslel sám,“ dodal hrdě. „To ze mě dělá továrnu na peníze.“

Matylda, která pozorně poslouchala, řekla:

„Ale tati, to je ještě víc nečestné než ty piliny. To je odporné. Podvádíš lidi, kteří ti věří.“

„Když se ti to nelíbí, tak nejez jídlo z našeho stolu,“ řekl otec. „Je nakoupený ze zisku.“

„Jsou to nepoctivé peníze,“ odpověděla Matylda. „Nenávidím je.“

Na otcově tváři se objevily dvě rudé skvrny. „Kdo si, hernajs, myslíš, že si,“ křičel, „arcibiskup canterburský nebo co, že mi tu kážeš o poctivosti? Seš jenom hloupej drzoun, kterej nemá ani páru, o čem mluví!“

„Správně, Harry,“ souhlasila matka. A Matyldě řekla: „Ty máš ale odvahu takhle mluvit s otcem. Teď drž tu svou protivnou pusu zavřenou, abysme se všichni mohli v klidu dívat na televizi.“

Byli v obývacím pokoji před televizí a jedli večeři, kterou měli na kolenou. Večeře byla tak zvané televizní jídlo v alobalovém tácku s oddíly na dušené maso, vařené brambory a hrášek. Paní Kazisvětová seděla a žvýkala jídlo s očima přilepenýma na obrazovku, kde dávali nějaký americký doják na pokračování. Byla velká, vlasy obarvené na platinovou blond a u kořínků vlasů bylo vidět šedohnědou barvu. Byla silně namalovaná a měla jednu z těch nešťastně překypujících postav, na kterých se zdá, že je maso kolem dokola celého těla obvázané, aby neodpadlo.

„Mami, vadilo by ti, kdybych si snědla večeři v jídelně, abych si mohla číst knížku?“ zeptala se Matylda.

Otec rázně vzhlédl. „Mně by to vadilo!“ vyštěkl. „Večeře je rodinná sešlost a nikdo nebude odcházet od stolu, dokud se nedojí!“

„Ale my nejsme u stolu,“ namítla Matylda.

„Nikdy nebýváme. Vždycky máme jídlo na kolenou a díváme se na telku.“

„Co je špatnýho na sledování televize, smím se zeptat?“ řekl otec. Jeho hlas se najednou ztišil a ohlašoval nebezpečí.

Matylda si nebyla odpovědí jistá, tak zůstala zticha. Cítila, jak v ní vře zlost. Věděla, že není správné své rodiče tak nenávidět, ale potlačit to bylo moc těžké. Všechna ta četba jí ukázala život, který oni nikdy nepoznali. Kdyby jenom přečetli něco z Dickense nebo Kiplinga, brzy by objevili, že v životě existuje něco víc než podvádění lidí a zírání na televizi.

Další věc. Nesnášela, když jí pořád říkali, že je nevzdělaná a hloupá, když dobře věděla, že není. Hněv uvnitř vřel a vřel, a když tu noc ležela v posteli, udělala rozhodnutí. Rozhodla se, že pokaždé, když k ní otec nebo matka budou hnusní, tak či onak si to vynahradí. Jedno nebo dvě malá vítězství jí pomohou tolerovat jejich blbosti a zabrání, aby se nezbláznila. Musíte si uvědomit, že jí bylo sotva pět let a že pro někoho tak malého není snadné porazit všemocného dospělého. Přesto byla odhodlaná se do toho pustit. Otec potom, co se odehrálo ten večer před telkou, byl první na řadě.