David Grossman

Přijde kůň do baru

O D E O N

Přeložily Lenka Bukovská a Mariana Fisher

A HORSE WALKS INTO A BAR

Copyright © David Grossman, 2014

Translation © Lenka Bukovská, Mariana Fisher, 2018

ISBN 978-80-207-2143-3

– Dobrý večer, dobrý večer, dobrýýý večééér, Cesareo! Pódium je zatím prázdné. Křik sem doléhá ze zákulisí. Diváci v hledišti se pomalu ztiší a zvědavě se usmívají. Brýlatý, vyhublý drobný muž vyletí z postranních dveří, jako by ho odtamtud někdo vystrčil nebo vykopl. Udělá několik vrávoravých kroků po pódiu, málem se rozplácne, oběma rukama zabrzdí o dřevěnou podlahu a pak prudce vystrčí zadek vzhůru. Z několika míst v hledišti se ozve smích a potlesk. Z předsálí se za hlasitého hovoru ještě stále trousí lidé. Dámy a pánové, vyhlásí sevřenými rty chlapík usazený za osvětlovacím pultem – prosím potlesk pro Dovíka G. Muž na pódiu je stále ještě v předklonu, v opičím postoji a s nakřivo nasazenými brýlemi. Zvolna pozvedne hlavu, dlouze se zadívá do hlediště, nemrká.

– Hm, zabručí, my asi nejsme v Cesareji, co? Smích. Pomalu se postaví a opráší si dlaně. To si ze mě můj agent zase dělá prdel, co? Několik diváků cosi křikne. Muž na ně upře zděšený pohled: Cože? Co jste říkali? Vy, u stolku číslo sedm, no vy, blahopřeju k nový puse, sluší vám. Žena se uchichtne a zakryje si ústa dlaní. Muž se postaví na kraj pódia, lehce se pohupuje dopředu dozadu. Ne, vážně, pusinko, fakt jste řekla Netanja? Vytřeští oči tak, že jsou málem stejně velké jako skla brýlí: Jestli vám dobře rozumím, vy máte tu drzost mi tady s klidným svědomím tvrdit, že jsem se právě octnul v Netanje, a to bez neprůstřelný vesty? Vyděšeně zkříží ruce před rozkrokem. Publikum se spokojeně chechtá. Tu a tam někdo hvízdne. Vejde několik dalších dvojic a za nimi hlučná skupinka mladíků, zřejmě vojáků na opušťáku. Malý sál se plní. Známí na sebe mávají. Z kuchyně vyjdou tři servírky v šortkách a zářivě fialových tílkách a obcházejí stolky.

– Heleďte, pusinko – usměje se na ženu u stolku číslo sedm –, my dva jsme ještě neskončili, chtěl jsem si s váma promluvit o jedný věci… Vážně, připadáte mi jako slušný děvče s osobitým vkusem, aspoň podle toho neotřelýho účesu, co máte na hlavě. Nechte mě hádat – že vám ho dělal stejný architekt, co navrhoval mešitu na Chrámový hoře a jaderný reaktor v Dimoně? Kupole jsou teď evidentně in. Diváci se zasmějí. A jestli mě nos neklame, čuchám tady pěknou fůru prachů, nemám pravdu? Takhle voní jenom horních deset tisíc. Nepletu se, že ne? Řeknu vám proč, vidím totiž parádní botox a taky zmenšení prsou, co se trochu vymklo kontrole. Tomu chirurgovi bych useknul obě ruce, to mi věřte.

Divačka si přitiskne paže k hrudi, schová si obličej do dlaní a piští skrz prsty, jako by ji někdo lechtal. Muž při svém monologu rázuje po pódiu sem a tam, mne si ruce a prohlíží si diváky v sále. Podpatky kovbojských bot dutě klapou. To mi, drahoušku, vysvětlete, zakřičí, aniž se na ni podívá, takový inteligentní děvče jako vy a neví, že podobný věci musíte člověku sdělovat opatrně, s rozmyslem a uváženě, ne na něj vypálit: Jste v Netanje, a nazdar! To jsou mi nápady! Musíte přece dotyčnýho předem trochu varovat, zvlášť když jde o někoho takhle vyzáblýho: rychlým pohybem si vyhrne seprané tričko a diváci v sále bezděky zalapají po dechu. Co? No nemám pravdu? Otáčí obnažený trup, aby ho viděli i ti, co sedí vpravo a vlevo od pódia, a usmívá se na ně od ucha k uchu. Vidíte? Kost a kůže. Samá chrupavka. Kdybych byl kůň, už je ze mě lepidlo. Pár diváků se rozpačitě zachichotá, jiní si znechuceně odfrknou. Tak si to zapamatujte, zlato, obrátí se znovu k ženě u stolku číslo sedm, ať to víte pro příště, takový zprávy musíte člověku předávat opatrně a nejdřív do něj radši nacpat nějaký oblbováky. Trochu rajskýho plynu, proboha. Něžně mu pošeptat do ouška: Blahopřejeme, Dovíku, krasavče nejkrásnější, vyhrál jsi účast ve speciálním experimentu, bude se konat na Izraelský pobřežní planině a nepůjde o nic dlouhýho, hodinka a půl, nanejvýš dvě, což je maximální bezpečná doba, po kterou smí být obyčejný člověk vystavený tamnímu obyvatelstvu –

Diváci se chechtají a muž se podiví: Co se smějete, vy paka? Mluvím o vás. Smích ještě zesílí. Počkejte, jenom aby bylo jasno, upozornili vás, že jste tu jenom jako takový zahřívací publikum, než dorazí to skutečný? Pískot, salvy smíchu. Z několika koutů sálu se ozve táhlé bučení a bouchání do stolu, ale většina diváků se dobře baví. Vejde další dvojice, oba příchozí jsou vysocí a štíhlí a na čele se jim pohupují kudrlinky zlatých vlasů: chlapec s dívkou, nebo možná dva chlapci, v lesklém černém oděvu a s motorkářskými helmami v podpaží. Muž na pódiu jim věnuje letmý pohled a na čele mu naskočí tenká vráska.

Je neustále v pohybu. Občas během řeči máchne do vzduchu sevřenou pěstí a pak falešným boxerským úhybem unikne soupeřovu výpadu. Obecenstvo se baví a on si rukou zacloní oči a pátravě se rozhlíží po sále, ve kterém je už téměř úplná tma.

Hledá mě.

– Mezi náma, kamarádi, teď bych si asi měl dát ruku na srdce a říct vám, že Netanju miluju až za hrob, že jo? Jo, odpoví mu pár mladíků z publika. A vykládat vám, jaký nesmírný blaho to pro mě je trávit s váma čtvrteční večer ve vaší malebný průmyslový zóně, navíc v tomhle útulným sklepě s ložiskem radonu přímo pod nohama, a pak bych ze sebe měl sypat jeden vtip za druhým, aby byla prdel, že jo? Jóóó! odpoví mu obecenstvo z plna hrdla. Tak na to zapomeňte! prohlásí muž a spokojeně si zamne ruce, celý je to fraška, teda kromě tý prdele, protože ve skutečnosti tuhle prdel světa nesnáším, ta vaše Netanja mě fakt k smrti děsí, každý druhý tu vypadá jako účastník programu na ochranu svědků a každý třetí, jako by měl každýho prvního v černým igelitovým pytli v kufru auta. A věřte mi, že kdybych nemusel třem úžasným ženským platit alimenty na jedno, dvě, tři, čtyři, pět dětí – pět! – strčí publiku před nos ruku s rozevřenými prsty, stojí před váma první chlap v dějinách, co si uhnal poporodní depresi. Pět poporodních depresí, no nekecám. Vlastně čtyři, protože jednou to byly dvojčata. Ne, pět, když počítáme i depresi po mým vlastním porodu. Ale vy a vaše úžasná Netanja na celým tomhle průšvihu nakonec vyděláte, protože nebýt těch mých upírků s mléčnýma zubama, ani omylem bych se tu dneska večer neukázal za mizerných sedm set padesát šekelů, co mi bez faktury a bez vlídnýho slova platí tady Joav. Takže jdeme na to, přátelé, dneska večer to tu pěkně rozjedem, drahouškové, ať to má grády, potlesk pro Netanju, matku měst.

Diváci tleskají, ten zvrat je sice mírně zaskočil, ale nechají se okouzlit srdečným tónem a sladkým úsměvem, který mu rozzářil obličej a dokonale ho proměnil. Útrpný, posměšně zahořklý výraz zmizel jako jediným zábleskem fotoaparátu a nahradila ho jemná a přívětivá, téměř ušlechtilá tvář intelektuála, která jako by neměla nic společného s tím, co její majitel před chvilkou vypustil z úst.

Muž na scéně si očividně vychutnává zmatek, který vyvolal. Pomalu se zatočí na jedné noze kolem své osy jako kružítko, a když kruh dokončí, obličej má už zase zkřivený a zatrpklý: Mám pro vás radostnou novinu, Netanjo, neuvěříte, jaký štěstí vás potkalo, právě dneska, dvacátýho srpna, mám čirou náhodou narozeniny, díky, moc děkuju, svěsí skromně hlavu, jo, přesně dneska před sedmapadesáti lety se svět stal o trochu horším místem k životu, děkuju, jste vážně moc hodní. Přejde celé pódium, kroutí přitom zadkem a ovívá se pomyslným vějířem. To je od vás pěkný, to nemuselo být, fakt, nepřehánějte, šeky nechte v krabici u východu, hotovost mi můžete po představení strčit za tričko, poukázky do bordelu mi dávejte rovnou do ruky…

Pár diváků pozvedne sklenici na jeho zdraví. Vejde hlučná skupinka tvořená několika páry – muži za chůze tleskají – a usadí se ke stolkům vedle nepoužívaného baru. Zamávají mu na pozdrav a ženy na něj dokonce zavolají jménem. Přimhouří oči, jako by byl krátkozraký, a váhavým, neurčitým pohybem ruky jim pozdrav oplatí. Co chvíli zalétne očima k mému stolku v zadní části sálu. Od okamžiku, kdy vstoupil na pódium, se snaží zachytit můj pohled. Nedokážu se na něj podívat přímo. Zdejší vzduch mi nedělá dobře. Vzduch, který dýchá i on.

– Přihlaste se, komu z vás už bylo sedmapadesát? Zvedne se několik rukou. Prohlíží si dotyčné a užasle pokyvuje hlavou: Klobouk dolů, Netanjo! To je teda fakt slušný výkon! Vážně, protože to není sranda dožít se tady u vás takovýho věku, ne? Joave, rozsviť v hledišti, ať se podíváme… Madam, říkal jsem sedmapadesát, ne pětasedmdesát… Počkat, děcka, pěkně jeden po druhým, Dovíka je dost, na všechny se dostane, ano, stolek číslo čtyři, co jste říkal? Vám je taky sedmapadesát? Dokonce osmapadesát! Paráda! Hustý! To jste předběhnul dobu. A kdy že to slavíte? Zítra? Všechno nejlepší… jak se jmenujete? Jak? Ještě jednou? Šuki? Děláte si ze mě srandu? To se na vás rodiče teda pěkně vyřádili.

Muž jménem Šuki se řehní na celé kolo. Jeho tělnatá žena se k němu naklání a krouživými pohyby ho hladí po pleši.

– A ta vedle vás, kámo, co si vás značkuje, to je paní Šukiová? Odvahu, chlape… určitě jste si myslel, že ten Šuki je poslední rána, kterou vám osud uštědřil, že jo? Byly vám teprv tři, když jste pochopil, co vám rodiče provedli – pomalu přechází po pódiu, hraje na neviditelné housle – seděl jste sám ve školce, opuštěný v koutě, a ukusoval syrovou cibuli, co vám máma strčila do brašničky, díval jste se, jak si spolu ostatní děti hrajou, a říkal jste si: Hlavu vzhůru, Šuki, blesk neuhodí dvakrát do stejnýho místa… A teď pozor, překvápko! Uhodil! Dobrý večer, paní Šukiová! Tak co, zlato, neprozradíte nám, jakou taškařici chystáte manžílkovi k narozeninám? Ne? Protože, jak na vás tak koukám, vím přesně, co se vám honí hlavou: Že máš ty narozeniny, Šukíčku, tak ti dneska večer dám, ale opovaž se na mě zkoušet to, co tehdy desátýho července devatenáct set osmdesát šest. Publikum burácí a žena se chechtá, až se jí tlusté tváře třesou. – Řekněte mi, paní Šukiová – ztiší hlas do šepotu –, mezi náma, fakt si myslíte, že vám ty korále a řetízky pomůžou schovat všechny ty brady? Ne, vážně, připadá vám fér, že v době utahování opasků, kdy si v Izraeli většina mladých manželů musí vystačit jenom s jednou – pohladí si vlastní ustupující, téměř neexistující bradu, která mu chvílemi propůjčuje vzhled vystrašeného hlodavce –, si vy kliďánko dopřáváte dvě, počkat, tři! Madam, vždyť z kůže na tom vašem voleti by se dal postavit celý stanový tábor pro Occupy Tel Aviv!

Tu a tam zazní smích. Ženě už trochu tuhne úsměv.

– Mimochodem, Netanjo, když už jsme nakousli tu moji ekonomickou teorii, chtěl bych teď, aby bylo jasno, podotknout, že jsem pro zevrubnou reformu celého kapitálového trhu! Zastaví se, popadá dech, dá si ruce v bok a uchechtne se: Já jsem vážně génius, no fakt – tomu, co tu ze mě padá, ani sám nerozumím. Už nejmíň deset minut jsem skálopevně přesvědčený, že by se výše daní měla rozhodně určovat podle toho, kolik člověk váží – daň z masa! Znovu ke mně zalétne udiveným, téměř vyděšeným pohledem, ve snaze vytáhnout ze mě na povrch toho vyzáblého kluka, kterého si pamatuje. – To by bylo nejspravedlivější, co říkáte? Nejobjektivnější metoda na světě! Zase si vyhrne tričko k bradě, tentokrát pomalým svůdným pohybem, obnažuje před námi vpadlé břicho s dlouhou vodorovnou jizvou, úzkou hruď, hrozivě vystupující žebra a suchou, napnutou kůži pokrytou boláky. Mohlo by se to odvíjet od počtu brad, jak jsme říkali, nebo můžeme pro mě za mě třeba stanovit daňový pásma. Tričko má stále vykasané. Diváci na něj zděšeně zírají, někteří odvracejí obličej, několik lidí vydechne s tichým zahvízdnutím. Dychtivě a lačně, zcela nepokrytě hltá reakce diváků. Požaduju progresivní daň z masa! Se sazbou podle pneumatik na břichu, podle pupku, zadnice, stehen, celulitidy, mužských prsou a tý třaslavý kůže, co mívají ženský tady pod paží! Na týhle mojí metodě je pěkný, že se nedá obcházet nebo různě vykládat: ztloustnul jsi, tak cáluj. Konečně tričko spustí. I kdybyste mě zabili, zaboha nepochopím, co je to za nápad vybírat daně od těch, co vydělávají. Jak to spolu souvisí? Poslouchejte mě, Netanjo, dobře mě poslouchejte: daně by se měly vybírat výhradně od těch, u kterých má stát důvodný podezření, že se mají dobře – od toho, kdo se jen tak usmívá, kdo je mladý, zdravý, plný optimismu, kdo v noci šuká a ve dne si píská. Tyhle parchanty je potřeba zdanit, oškubat a nemilosrdně z nich sedřít kůži.

Většina diváků souhlasně tleská, několik málo, zejména těch mladých, však sešpulí rty a zabučí. Muž si setře pot z čela a z tváří obřím červeným kapesníkem, jaký mívají klauni v cirkuse, a k všeobecné spokojenosti nechá obě skupinky chvíli se hašteřit. Sám mezitím popadne dech, zastíní si rukou oči a znovu mě hledá, mermomocí chce, aby se naše pohledy setkaly. Konečně – společný záblesk, kterého si nikdo kromě nás dvou nevšiml, aspoň doufám. Přišel jsi, říkají jeho oči, podívej, co s námi čas provedl, stojím tu před tebou, nešetři mě.

Rychle se odvrátí, zvedne ruku a snaží se publikum utišit: Stolek devět. Cože? Neslyšel jsem… víc nahlas. Jo, ale nejdřív mi vysvětlete jinou věc – mají na to vaši lidi nějaký fígl, protože mně nikdy nebylo jasný… Jak jaký fígl? Přece ten fígl se srostlým obočím! Ne, vážně, přiznejte se, že si ho sešíváte? To vás učí na vojně, ve speciální jednotce pro lidi, jako jste vy? Najednou se postaví do pozoru a začne z plna hrdla zpívat: Obočí golanských hor, pardón úbočí, patří nám, patří nám! Můj otec, vážení, byl oddaný stoupenec Žabotinskýho, revizionista jak poleno, respekt! Od několika stolků se ozve rázný, vzdorovitý potlesk. Přeruší ho mimovolným pohybem ruky, povídejte, devítko, svěřte se, tenhle hovor je na účet volanýho. Co jste říkal? Ne, to není vtip, Gargameli, opravdu mám dneska narozeniny, přesně v tuhle hodinu, plus mínus, v Jeruzalémě, v nemocnici Hadasa začala moje matka Sára Grünsteinová rodit. Neuvěřitelný, co? Ženská, která tvrdila, že pro mě chce jen to nejlepší, mě přesto klidně přivede na svět! No vážně, vezměte si všechny ty soudní procesy, doživotní tresty, vyšetřování a krimi seriály, ve kterých jde o vraždu, ale ještě jsem neslyšel, že by někoho soudili za porod! Ani za úkladný porod, ani za porod z nedbalosti, ani za neúmyslný porod, a dokonce ani za podněcování k porodu! Nezapomeňte, že je řeč o zločinu, jehož obětí je nezletilý! Otevře ústa dokořán a rukou si do obličeje nahání vzduch, jako by se dusil: Není v sále přítomen soudce? Advokát?

Přikrčím se na židli. Nedovolím mu zachytit můj pohled. Naštěstí se přihlásí několik mladíků a dívek sedících nedaleko mě. Ukáže se, že studují právnickou fakultu. Ven! zařve hrozivě, mává přitom rukama a kope nohama, od publika si studenti vyslouží pohrdavý pískot. Anděl smrti – zasměje se sípavě – si přijde pro právníka a oznámí mu, že je na řadě. Právník brečí, kňučí: Ale vždyť je mi teprv čtyřicet! A anděl na to: Ne podle hodin, cos naúčtoval klientům! Rychlý úder pěstí do vzduchu, otočka kolem vlastní osy, studenti práv se smějí ze všech nejvíc.

– Ale vraťme se k mojí matce, nasadí vážný výraz. Věnujte mi prosím pozornost, vážená poroto, jedná se o těžký zločin. Zlí jazykové tvrdí, pouze cituji, že když mě jí hned po porodu podali, zdálo se, že se usmála, a snad dokonce štěstím! Cha, to určitě, to jsou jenom hnusný a nechutný pomluvy! Obecenstvo se směje. Muž náhle padne na kolena na kraji pódia, svěsí hlavu. Promiň mi to, maminko, zase na tebe kydám špínu, zradil jsem tě a prodal pro pár laciných vtipů. Jsem děvka prodejná, nemůžu si pomoct… Vyskočí na nohy. Z toho, jak prudce vstane, se mu zřejmě zamotá hlava, protože zavrávorá. Teď vážně, beze srandy, byla to ta nejkrásnější máma na světě, na mou duši, vážně třída, takový už se dneska nevyrábějí – obrovský modrý oči – ukáže divákům doširoka rozevřené dlaně a já si vzpomenu na jasnou, pronikavou modř jeho očí, když byl ještě kluk – a byla taky nejpošahanější na světě, a nejsmutnější – naznačí pod okem slzu a jeho ústa vykreslí úsměv. Tak to dopadlo, takový nám osud rozdal karty, nestěžovali jsme si, a táta byl vlastně taky celkem fajn – zastaví se a zuřivě se poškrábe v chumáčích vlasů na spáncích. Byl to, ééé – vydržte, já na něco přijdu… jo, mám to! Byl to mimořádně dobrý holič a nikdy si ode mě nevzal peníze, i když se to příčilo jeho zásadám –

Znovu ke mně zalétne pohledem. Ověřuje si, jestli se směju. Ale já se to ani nepokouším předstírat. Objednám si panáka vodky a pivo na spláchnutí. Jak to říkal, tohle se dá vydržet, jen když se člověk napere nějakými oblbováky.

Oblbováky? Já potřebuju celkovou narkózu.

Už zase pobíhá po scéně sem a tam. Jako by ho pořád něco popohánělo dopředu. V kolmo dopadajícím kuželu světla z jediného reflektoru ho doprovázejí oživlé stíny a jeho pohyby se s podivným zpožděním odrážejí na oblém povrchu velkého měděného džbánu, který stojí za ním u zdi, snad tam zbyl po nějakém představení, které se tu kdysi hrálo.

– Ale zpátky k mýmu narození, Netanjo, pojďme tý kosmický události věnovat ještě půlminutku, protože já – a teď nemyslím svoje současný já, hvězdu první velikosti tuzemskýho šoubyznysu a nejžhavější sexuální symbol dneška – odmlčí se, přikyvuje s pootevřenými ústy a nechá diváky dosyta se zasmát –, myslím tím sebe na úsvitu svojí autobiografie, zkrátka, když jsem byl malý, byl jsem totální magor, někdo mi v hlavě zpřeházel všechny spoje, byl jsem fakt lumen, co vám mám povídat… Ne, vážně, usměje se, chcete se zasmát, Netanjo? Chcete se fakt zasmát? Pěkně debilní otázka, vynadá si hned. Haló! Tohle je stand-up, jestli ti to ještě nedošlo! Ty trotle! Najednou se s neuvěřitelnou silou udeří otevřenou dlaní do čela: Kvůli tomu sem přišli! Přišli se ti zasmát! Nemám pravdu, děcka?

Byla to hrozivá rána, ten úder do čela. Nečekaný výbuch násilí. Únik temných informací, které patří někam úplně jinam. Rozhostí se ticho. Kdosi rozkousne bonbón a ten zvuk se rozlehne po celém sále. Proč tak naléhal, abych přišel? K čemu potřebuje nájemného vraha, pomyslím si, vždyť si vystačí sám.

– Poslechněte si příběh, zahlaholí, jako by se vůbec nic nestalo. Jako by neměl na čele bílou skvrnu, která se barví do ruda, a brýle celé nakřivo. Jednou, bylo mi asi dvanáct, jsem se rozhodl zjistit, co se stalo devět měsíců před mým narozením, že to otce tak rozrajcovalo, až se na mámu takhle vrhnul. Abyste rozuměli, kromě mě neexistuje žádný další důkaz o takový sopečný erupci v jeho kalhotách. Ne že by mámu nemiloval, chci říct, že všechno, co v životě dělal, od chvíle, kdy ráno otevřel oči, do chvíle, kdy šel večer spát, všechny ty jeho kšeftíčky se sklady, ty mopedy a náhradní díly, ty hadry a zipy, všelijaký udělátka – tvařte se, že rozumíte všemu, co tu vykládám, jo? Výborně, Netanjo –, veškerý tyhle nesmysly podnikal jednak proto, aby nás uživil, ale hlavně a především proto, aby na ni udělal dojem, aby se na něj usmála, pohladila ho po hlavě: šikovnej pejsek, šikulka. Některý chlapi píšou svojí milovaný básně, že jo? Jó, odpoví pár hlasů z ještě pořád trochu zaraženého publika. Jiný zpívají holce serenády, že jo? Jó, přidají se další slabé hlasy. Někdo jí kupuje diamanty, luxusní byty, sporťáky, designový bidety, že jo? Jóóó, křičí horlivě celý sbor hlasů ve snaze ho potěšit. A někdo, jako můj fotřík, koupí dvě stovky falešných džínů od starý Rumunky na Allenbyho ulici – dodavatelem byla klasická rumunsko-polská firma Chmatalescu & Strzelisz, no, rozumíme si – a pak je prodává v zadní místnosti za holičstvím jako originální levisky, a to všechno proč? Aby jí večer v notýsku ukázal, kolik šupů na tom vydělal –

Zastaví se, očima bloudí po sále a diváci kdovíproč na okamžik zatají dech, jako by i oni spatřili ten výjev.

– Ale aby na ni pořádně sáhnul, jako chlap na ženskou, třeba ji na chodbě pohladil po zadku, znáte to, jako když pita krouží po talíři a nabírá chumus – to jsem ho v životě neviděl udělat. Tak mi teď, lidi, povězte, vždyť jste inteligenti, jinak byste se přece neodstěhovali do Netanji, vysvětlete mi, proč se jí nedotýkal? No? To ví doprdele asi jenom pámbu. Počkat, co – postaví se na špičky a zamrká na publikum očima plnýma dojetí a vděku – vážně mám vyprávět dál? Fakt máte teď chuť poslouchat nekonečný historky o mojí královský rodině? Obecenstvo se rozdělí: jedni ho vesele povzbuzují a druzí křičí, aby už konečně začal vyprávět vtipy a dělat zábavu. Dva motorkáři v černém koženém oblečení bouchají oběma rukama do stolu, až sklenice piva nadskakují. Těžko říct, na čí jsou straně, možná je jen baví přilévat olej do ohně. Pořád nedokážu určit, jestli jsou to dva kluci, kluk a holka nebo dvě holky.

– Neblbněte. Fakt máte teď náladu na telenovelu o Grünsteinovic dynastii? Mám tomu rozumět tak, Netanjo, že se pokoušíte rozluštit záhadu mojí neskutečně přitažlivý osobnosti? – blýskne po mně pobaveným, poťouchlým pohledem – vážně si myslíte, že se vám podaří to, na čem se všichni mí životopisci totálně rozsekali? Skoro celý sál tleská. To jste teda opravdický kamarádi! Jsme parťáci, Netanjo. Partnerský města! Celý se rozplývá a kulí oči jako neviňátko. Hlediště se otřásá smíchy. Lidé se na sebe usmívají. Pár úsměvů se zatoulá i ke mně. Stojí na samém kraji pódia, ostré špičky vysokých bot mu trčí do vzduchu. Začne na prstech vypočítávat svoje hypotézy: První možnost! Táta ji tolik obdivoval, že se jí prostě bál dotknout. Druhá! Možná se jí hnusilo, jak doma chodil s černou síťkou na hlavě, když si umyl vlasy. Třetí! Možná to bylo kvůli holokaustu, kterýho si ona užila vrchovatě, zatímco on v něm nevystupoval ani jako komparzista! Chápete, ten chlap nejenže za holokaustu nezahynul, on z něj vyvázl bez jedinýho šrámu! Čtvrtá! Možná spolu vy a já ještě nejsme tak daleko, abych vás s nima mohl seznámit a nechal vás nakouknout do jejich ložnice. Diváci se smějí – a on, komik a klaun, už je zase v pohybu. Džíny má na kolenou roztrhané, ale snaží se to dohnat červenými kšandami se zlatými přezkami, na malých kovbojských botách se mu třpytí stříbrné šerifské hvězdy. Až teď si všimnu, že mu na zátylku poskakuje tenký copánek.

– Zkrátka a dobře, abych ten příběh dopověděl a my mohli pokračovat v načatým večeru, který skončí málem dřív, než začal – moje dvanáctiletá maličkost otevřela kalendář a zalistovala zpátky, přesně devět měsíců před svoje narození. Našel jsem to datum a hned jsem se vrhnul na noviny Svoboda, co si táta schovával, ta Svoboda nás doma připravila o půlku pokoje, tu druhou půlku zabíraly starý hadry, co můj fotřík prodával, a taky džíny a gymnastický obruče a pastičky na šváby s ultrafialovým zářením, tvařte se…

–… že tomu rozumíte, doplní vesele hlasy od baru, když na scéně zakrouží rukou.

– Paráda, Netanjo. Sice se směje, ale pohled má soustředěný a chybí v něm radost, jako by jen dohlížel na běžící pás, po kterém se z jeho úst hrnou vtipy: A my tři, čili biologický materiál, ze kterýho byla sestavená naše rodina, jsme se mačkali ve zbývajícím pokoji a půl, mimochodem, z tý Svobody, toho partajního plátku, se nesměla vyhodit ani stránka. To bude jednou bible budoucích generací! říkával nám vždycky táta se vztyčeným prstem a knír se mu pokaždý naježil, jako by mu do koulí pustili proud. A na jakou událost myslíte, že moje maličkost narazila, co se podle vás stalo devět měsíců před tím, než jsem se vyloupnul a navždycky porušil ekologickou rovnováhu, se kterou to už předtím šlo dost z kopce? Suezská krize, přesně na den! Dochází vám to? No, není to na palici? Násir oznámí, že znárodní Suezský průplav, zavře nám ho před nosem, a můj táta, Chezkel Grünstein z Jeruzaléma, metr padesát devět, chlupatý jak opice a s žensky jemnou pusou, neváhá ani vteřinu a jde do akce! Takže, když se nad tím zamyslíte, jsem vlastně taková odvetná operace. První odplata. Chápete to? Sinajská operace, bitva u Karame, operace Entebbe, operace Čertvíkde, a pak tu máme operaci Grünstein, většina podrobností o ní zatím podléhá utajení, náhodou jsme však získali vzácnou, bohužel nepříliš kvalitní, nahrávku: paní Grünsteinová, hupnem na to, egyptský tyrane, to máš za to! Ratatata! Promiň mami! Promiň tati! Moje slova byla vytržená z kontextu. Zase jsem vás zradil!

A jen to vysloví, znovu se neuvěřitelně surově udeří oběma rukama do obličeje. Jednou, a podruhé.

Na několik vteřin ucítím v ústech pachuť železa a rzi. Lidé kolem mě se přikrčí na židlích a rychle mžikají. Žena u sousedního stolku cosi důrazně zašeptá manželovi, popadne kabelku, ale muž jí položí ruku na stehno a zadrží ji.

– Tak, Netajno, mon amúr, soli země – mimochodem, je to pravda, že když se vás tady na ulici někdo zeptá, kolik je hodin, na devadesát procent je to nastrčený fízl, co z vás má vytáhnout informace? Dělám si srandu! Kecám! Celý se přikrčí, svraští obočí a rychle se pokradmu rozhlíží na všechny strany: Není tu náhodou v obecenstvu někdo z klanu Alperonů, abychom mu vzdali čest? Nebo od Abutbulů? Někdo z Dedeho lidí? A co Beber Amar? Nějaký příbuzný Borise Elkoše? Malýho Pinuše? A co takový Tiran Širazi, nepoctil nás svou přítomností? Nebo Ben Sutchi? Rodina Chananji Elbaze? Elijahu Rustašvili? Šimon Buzatov?

K jeho monologu se postupně začne přidávat slabý potlesk. Zdá se mi, že to lidem pomáhá vzpamatovat se z ochromení, které je před chvilkou zachvátilo.

– Nechci, abyste mě špatně pochopili, vykřikne, jen se tak ujišťuju, Netanjo, předběžný průzkum! Vždycky, když mám někde vystupovat, vygoogluju si rizika –

Najednou vypadá unaveně. Jako by z něj někdo vypustil všechen vzduch. Dá si ruce v bok a ztěžka oddychuje. Třeští oči do prázdna, jsou nehybné jako oči starce.

Zavolal mi asi před dvěma týdny. V půl dvanácté v noci. Zrovna jsem se vrátil z procházky se psem. Představil se. V jeho hlase zaznívalo jakési napjaté, slavnostní očekávání, které jsem ignoroval. Zaskočeně se zeptal, jestli jsem to já a jestli mi jeho jméno nic neříká. Ne, neříká, odpověděl jsem. Pak jsem se odmlčel. Nesnáším, když mě lidi takhle zkoušejí. Ve skutečnosti mi jeho jméno znělo povědomě, i když jen vzdáleně. Nešlo o pracovní známost, tím jsem si byl jistý: nechuť, kterou jsem pocítil, byla zcela jiného druhu. Bude to někdo bližší, říkal jsem si. S větší možností ublížit.

Au, to zabolí, zasmál se krátce, byl jsem si fakt jistý, že si na mě budeš pamatovat… Smích měl vláčný a hlas nakřáplý, chvilku se mi zdálo, že je opilý. Neboj se, řekl, zkrátím to. A zase se uchichtl: Já si musím všechno zkracovat, mám stěží metr šedesát, až umřu, budu mít dětskou slevu na pohřební výlohy.

Co má tohle celé znamenat? zeptal jsem se.

Zaskočeně se odmlčel. Znovu se ujistil, že jsem to já. Mám na tebe prosbu, prohlásil a najednou byl soustředěný a věcný: Vyslechni mě a pak se rozhodni, neurazím se, když mě odmítneš. Nou hárd fílingz, nezabere ti to ani moc času, jeden večer, nic víc. A zaplatím ti, to je jasný, dám ti, kolik si řekneš, žádný smlouvání.

Seděl jsem v kuchyni a v ruce jsem ještě pořád držel vodítko. Fenka tam unaveně stála, sípavě oddychovala a hleděla na mě svýma lidskýma očima, překvapená, že jsem ten hovor ještě neukončil.

Padla na mě podivná únava. Zdálo se mi, jako by se mezi mnou a mužem na druhém konci linky zároveň odehrával ještě další, němý rozhovor, který nechápu, protože jsem příliš zpomalený. Zjevně čekal na odpověď, jenže já nevěděl, co po mně chce. Třeba to už vyslovil a já to přeslechl. Vzpomínám si, že jsem se díval na svoje boty. Něco na nich, snad to, jak jejich špičky mířily k sobě, způsobilo, že se mi najednou stáhlo hrdlo.

Pomalu dojde ke křeslu, které stojí na pódiu úplně vpravo. Je velké, červené a oblýskané. Možná tu – spolu s měděným džbánem – zbylo po nějakém představení. S povzdechem se do něj sklátí, propadá se hlouběji a hlouběji, zdá se, že v něm co nevidět zmizí úplně.

Lidé točí sklenkami vína, zírají do nich, roztržitě uzobávají z misek oříšky.

Je ticho.

A pak se z hlediště začne tu a tam ozývat přidušený smích: vypadá jako chlapeček v křesle pro obry. Všimnu si, že někteří diváci se schválně nesmějí nahlas a vyhýbají se jeho pohledu, jako by se báli, aby je nezatáhl do jakéhosi vyřizování účtů, které tu sám se sebou provádí. Možná mají stejně jako já pocit, že už se s těmi účty i s tímhle chlápkem zapletli víc, než měli v úmyslu. Jeho boty se pomalu zvedají do vzduchu, ukazují nám vysoké, trochu dámské podpatky. Smích sílí, slévá se do jednoho proudu, který se přelije sálem.

Kope nohama a mává rukama, jako by se topil, křičí a lapá po dechu a nakonec se vyprostí z útrob křesla, vymrští se a zůstane stát několik kroků od něj, ztěžka oddychuje a vystrašeně na něj civí. Publikum se ulehčeně směje – vděčný gag –, výhrůžně se na diváky zašklebí, ale ti se chechtají ještě víc. Konečně se milostivě usměje i on a jako houba nasává smích, kterým ho zahrnují. Rysy mu znovu překvapivě zjihnou a diváci té něze okamžitě podlehnou, aniž si to uvědomují, začnou roztávat, a on, komik, bavič, šašek, si vychutnává odlesk svého úsměvu na jejich tvářích, na okamžik to skoro vypadá, jako by věřil tomu, co vidí.

A pak je to tu zas: jako by tu přízeň nedokázal ani na chvíli snést, sevře ústa do tenké, pohrdavé linky. Ten škleb jsem dnes večer už viděl: drobný hlodavec, který bleskovým pohybem hryzne sám sebe.

Fakt se omlouvám, že jsem ti tak vpadnul do života, řekl mi během toho nočního telefonátu, ale tak nějak jsem doufal, no víš, že ze starý známosti – znovu se uchechtne –, vždyť se dá říct, že jsme kdysi stáli na jedný startovní čáře, a ty, no, ty ses pak vydal vlastní cestou, klobouk dolů, máš můj obdiv. Odmlčel se, čekal, až si vzpomenu, až se konečně proberu. Nemohl tušit, jak urputně sám sebe udržuji v kómatu a jak agresivní dokážu být, když se mě z něj někdo pokusí vytrhnout.

No tak, dej mi minutku a já ti to vysvětlím. Minuta je v pohodě, ne? Nou big dýl.

Je zřejmě stejně starý jako já a přitom mluví jako puberťák: to nevěstí nic dobrého. Zavřel jsem oči a zkusil si vzpomenout. Stará známost… ale odkud? Z dětství v Gedeře? Z let, kdy jsem se s rodiči stěhoval sem a tam kvůli otcovu podnikání, z Paříže do New Yorku, z Ria de Janeiro do Mexico City? Nebo z doby, kdy jsme se vrátili do Izraele a já chodil na střední školu v Jeruzalémě? Rychle jsem přemýšlel a snažil se najít únikovou cestu. Ten hlas tížil neklid, stíny na duši.

Hele, naštval se najednou, hraješ to na mě, nebo jsi teď moc velký zvíře na to, abys… Jak to, že si to nepamatuješ?

Už dlouho se mnou takhle nikdo nemluvil. Bylo to jako závan svěžího vzduchu a povedlo se mu rozptýlit znechucení, jež ve mně vzbuzovala jalová, zbožná úcta, která mě dokonce i po třech letech v důchodu většinou obklopovala.

Jak se dá něco takovýho zapomenout? rozohnil se. Celý rok jsme spolu chodili na doučování ke Kalčinskýmu do Bajit va-Gan a pak společně pěšky na autobus –