Z vůle luny

P.  C. Castová Z vůle luny

Příběhy z nového světa 1

MOON CHOSEN

Copyright © 2016 P. C. Cast

All rights reserved

Translation © 2017 by Renata Heitelová

ISBN 978-80-242-8704-1

Obsah

- Poděkování

- 1. kapitola

- 2. kapitola

- 3. kapitola

- 4. kapitola

- 5. kapitola

- 6. kapitola

- 7. kapitola

- 8. kapitola

- 9. kapitola

- 10. kapitola

- 11. kapitola

- 12. kapitola

- 13. kapitola

- 14. kapitola

- 15. kapitola

- 16. kapitola

- 17. kapitola

- 18. kapitola

- 19. kapitola

- 20. kapitola

- 21. kapitola

- 22. kapitola

- 23. kapitola

- 24. kapitola

- 25. kapitola

- 26. kapitola

- 27. kapitola

- 28. kapitola

- 29. kapitola

- 30. kapitola

- 31. kapitola

- 32. kapitola

- 33. kapitola

- 34. kapitola

- 35. kapitola

- 36. kapitola

- 37. kapitola

- 38. kapitola

- 39. kapitola

- 40. kapitola

- 41. kapitola

- 42. kapitola

- 43. kapitola

- 44. kapitola

- 45. kapitola

- 46. kapitola

- 47. kapitola

- Epilog

Mé redaktorce Monique Pattersonové za její nadšení z tohoto nového světa, za její víru ve mne a její šílené, bláznivé rady! Kéž nám naše spolupráce dlouho vydrží a jen kvete.

Poděkování

Velice vděčná jsem své agentce a přítelkyni Meredith Bernsteinové. Děkuji ti za tvou neúnavnou víru ve mne, za tvou zásadovost a přátelství.

Děkuji svému otci Dicku Castovi a svému bratru Kevinu Castovi za pomoc s biologií a botanikou. Neříkám to často, ale vaše nadšení pomáhat mi vytvářet mé světy pro mě hodně znamená. Hodí se mít odborníky po ruce ve vlastní rodině. Posílám srdečné pozdravy!

Velmi si cením nádherných ilustrací v této knize z rukou mé přítelkyně, doktorky Hilary Costellové. Díky za tvůj úžasný talent, přátelství a neuvěřitelné znalosti homeopatické medicíny. Všechny Mariiny chyby mám na triku jenom já.

Děkuji Christině Zikové, že mi pomohla postavit základy další skvělé série.

Obrovské díky patří mé nakladatelské rodině v St. Martin’s Press. Je to dar mít nakladatelství, jež vám dá svobodu jít tam, kam vás srdce táhne. Sally Richardsonová, Monique Pattersonová, Anne Marie Talbergová, Jennifer Enderlinová, Steve Cohene a ostatní z týmu „Castové“, jste úžasní!

Mí čtenáři jsou ti nejchytřejší, nejbáječnější a nejloajálnější fanoušci na světě. Děkuji vám, že se se mnou vydáte na další dobrodružství. Miluji vás!

A nakonec děkuji tomu, kdo je mi v srdci nejbližší, své nejlepší kamarádce a dceři Kristin Castové. Vždycky mi věříš. Stojíš pokaždé při mně – dokonce i když sejdu z cesty a belhám se po divočině. Když nedokážu slyšet svůj hlas, je to ten tvůj, který mi připomene, abych si důvěřovala. Miluji tě! A teď pojďme na oběd!

1. kapitola

Vyhřáté útulné doupě naplnil nakažlivý ženský smích.

„Ach, Mari! Tohle není kresba z té báje, co jsem ti právě vyprávěla.“

Mariina matka v jedné ruce držela list ručně vyrobeného papíru a druhou si tiskla k ústům – neúspěšně se snažila zadržet další salvu smíchu.

„Mami, ty máš za úkol vyprávět příběhy a já je kreslím. Taková je přece naše hra, ne? Naše oblíbená hra.“

„No, to ano,“ uznala Leda a pokusila se nasadit vážnější výraz. „Já opravdu vyprávím příběhy, jenomže ty máš tendenci kreslit to, co si myslíš, že slyšíš.“

„Nechápu, co je v tom za problém.“ Mari přistoupila k matce a studovala nově dokončenou kresbu spolu s ní. „Přesně tohle jsem viděla, když jsi mi povídala příběh o Narcisovi a Echó.“

„Mari, ten tvůj Narcis vypadá jako mladý muž proměněný v květinu. Nešikovně. Z jedné ruky se mu stal list a druhou má pořád lidskou. Stejně tak je to s…“ Leda zdusila smích, „… no, s několika dalšími částmi jeho těla. Má knír a hloupý výraz v obličeji – i když musím uznat, že máš úžasný talent přivést k životu hloupě vypadající napůl květinu, napůl muže.“ Leda ukázala na obrázek a přízračnou nymfu, kterou Mari zobrazila, jak se celá naštvaná nudí, zatímco pozoruje transformaci

Narcise. „Tvoje Echó vypadá…“ Leda zaváhala, očividně hledala správná slova.

„Že má Narcise a jeho ega až po krk?“ nabídla Mari.

Leda přestala s předstíraným káráním a hlasitě se zasmála.

„Ano, přesně tak tvoje kresba Echó vypadá, přestože to není příběh, který jsem vyprávěla.“

„No, Ledo,“ použila Mari matčino křestní jméno a zakývala na ni obočím, „zatímco jsem poslouchala tvoji báji a kreslila u toho, usoudila jsem, že jsi v závěru určitě něco vynechala.“

„V závěru? Opravdu?“ Leda svou dceru šťouchla ramenem.

„A přestaň mi říkat Ledo.“

„Ale, Ledo, tak se jmenuješ.“

„Pro zbytek světa. Pro tebe jsem máma.“

„Máma? Skutečně? To je tak…“

„Uctivé a tradiční?“ nabídla tentokrát Leda dceři dokončení její myšlenky.

„Spíš nudné a zastaralé,“ prohlásila Mari a oči jí svítily, jak čekala na matčinu předvídatelnou reakci.

„Nudné a zastaralé? To jsi mě právě nazvala starou a nudnou?“

„Cože? Já? Že bych o tobě řekla, že jsi stará a nudná? Nikdy, mami, nikdy!“ Mari se hihňala a zvedla ruce, jako že se vzdává.

„To je dobře. A předpokládám, že máma je pěkné jméno. Lepší než Leda.“

Mari se uculila. „Mami, stejnou diskuzi vedeme už osmnáct zim.“

„Mari, drahoušku, s radostí můžu říct, že přestože jsi na světě už osmnáct zim, schopná mluvit jsi nebyla hned. Měla jsem pár let oddych, než jsi s tím začala a nikdy nepřestala.“

„Mami! Říkala jsi mi, že jsi mě povzbuzovala, ať mluvím, mnohem dřív, než jsem měla za sebou dvě zimy,“ předstírala Mari překvapení. Sáhla po naostřeném uhlu, kterým kreslila, a natáhla se po obrázku.

„Ano a taky jsem nikdy netvrdila, že jsem dokonalá. Zkrátka jsem byla mladá matka snažící se o to nejlepší,“ pronesla Leda dramaticky a vrátila papír dceři.

„Skutečně opravdu mladá, že jo?“ podotkla Mari, zatímco rychle kreslila a zakrývala si papír, aby ho Leda neviděla.

„Máš absolutní pravdu, Mari,“ odtušila Leda a snažila se nakouknout přes Mariinu paži. „Bylo mi o jednu zimu méně než tobě, když jsem poznala tvého báječného otce a…“ Leda se odmlčela a zamračila se na dceru, protože Mari nedokázala polknout smích.

„Vše napraveno,“ oznámila a podržela kresbu před Ledou, aby ji mohla zkontrolovat.

„Mari, šilhají mu oči,“ namítla Leda.

„Podle zbytku příběhu mě napadlo, že moc chytrý nebude. Tak jsem ho nakreslila tak, aby nevypadal moc chytře.“

„To rozhodně.“ Leda se zadívala dceři do očí a obě ženy opět vybuchly smíchy.

Leda si otřela oči a rychle dceru objala. „Beru zpátky všechno, co jsem o tvé kresbě řekla. Považuji ji za dokonalou.“

„Děkuji, mámo.“ Mari v očích tančily jiskřičky. Vzala si čistý list papíru a připravila si uhel. Milovala pradávné příběhy, které jí matka vyprávěla, co si jen pamatovala, a v nichž splétala moudrost a dobrodružství, ztrátu a lásku stejně obratně, jako talentované ženy z klanu Tkalců splétají košíky, oblečení a gobelíny, aby je směňovaly s klany Rybářů, Mlynářů a Dřevařů. „Ještě jeden! Pověz mi ještě jeden příběh! Umíš tak krásně vyprávět!“

„Pochlebováním ze mě další příběh nevymámíš. Ale možná dostaneš košík plný raných borůvek.“

„Borůvky! Opravdu, mami? Paráda. Miluju barvu, kterou z nich vyrábím. Je to příjemná změna k černé, co dělám z ořechů.“

Leda se na dceru láskyplně usmála. „Jenom ty můžeš být nadšenější z toho, že budeš z borůvek malovat, než že je budeš jíst.“

„Nejen já, mami. Taky máš ráda to barvivo, co z nich vyrábíš.“

„To sice ano a těším se, až ti obarvím nový plášť na jaro, ale bez mučení přiznávám, že bych si mnohem radši dala borůvkový koláč.“

„Borůvkový koláč! To zní báječně! A stejně tak další příběh – Ledin příběh. Mami, můžeme chvíli diskutovat o tvém jméně? O Ledě? Prosím? Předpokládám, že tvoje matka ten příběh znala,“ škádlila ji Mari. „Ovšem vzhledem k tomu, že se jmenovala Kassandra, občas zpochybňuju její schopnost vybrat rozumné jméno.“

„Víš velice dobře, že Luňanky pojmenovávají své dcery podle toho, co jim našeptá ve větru Matka Země. Mou matku Kassandru pojmenovala její matka Penelopa. Tvé krásné jméno mi našeptala Matka Země při úplňku večer předtím, než ses narodila.“

„Moje jméno je nudné.“ Mari si povzdechla. „Znamená to, že si Matka Země myslí, že jsem nudná?“

„Ne, znamená to, že si Matka Země myslí, že bychom měly vymyslet příběh pro tvé jméno – tvůj zcela vlastní příběh.“

„To říkáš, co si pamatuju, přesto stále svůj příběh nemám,“ namítla Mari.

„Až nastane správný čas, budeš ho mít,“ prohlásila Leda, dotkla se dceřiny hladké tvářičky a smutně se usmála. „Mari, drahoušku, dnes už další příběh vyprávět nemůžu, přestože bych si to přála. Zanedlouho zapadne slunce a dnes večer bude jasný úplněk. Potřeby klanu budou obrovské.“

Mari otevřela ústa, aby poprosila Ledu, ať ještě chvíli zůstane, ať dá přednost jejím potřebám před potřebami klanu, než však mohla svou drobnou, sobeckou žádost vyslovit, matčino tělo se začalo chvět, ramena se jí třásla a bolestivě a nekontrolovatelně trhala hlavou. Ačkoli se už od dcery odvrátila, protože se ji jako vždy snažila ochránit před změnou, jíž s sebou noc přinášela, Mari moc dobře věděla, co se děje.

Všechno škádlení z ní opadlo, Mari upustila papír a uhel a přikročila k Ledě. Uchopila matčinu ruku a držela ji v dlaních, nelíbilo se jí, jak ochladla – nesnášela ten stříbrošedý odstín, který se jí začal rozlézat po kůži. Přála si, pokaždé si přála, aby mohla ulevit bolesti, jež matku navštěvovala spolu se západem slunce každý večer, po celý život.

„Omlouvám se, mami. Ztratila jsem pojem o čase. Nechtěla jsem tě zdržet,“ promlouvala Mari slabým tónem, protože nechtěla uvrhnout milovanou matku do nebezpečí a temnoty zatížené více starostmi, než obvykle nesla. „Vymyslíme můj příběh někdy jindy. A zatímco budeš pryč, mám něco na práci. Ještě pořád nemám dokonale udělaný ten obraz, co jsem se pokoušela dokončit.“

„Můžu ho už vidět?“ zeptala se máma.

„Ještě není hotový a víš, že nemám ráda, když vidíš moje kresby dřív, než je dokončím.“ Pod Ledinou kůží projel další záchvěv a Mari automaticky stiskla matčinu ruku pevněji – aby jí vyjádřila svou podporu, pochopení a lásku. Přiměla se k úsměvu. „Ale asi dnes udělám výjimku, zejména když jsi moje oblíbená modelka. Chci, aby moje modelka byla šťastná.“

„No, myslím, že můžu bezpečně říct, že mě máš radši než Narcise,“ žertovala Leda.

Mari poodešla k prostému dřevěnému stolu, jenž stál v koutě hlavní místnosti jejich malého jeskynního doupěte, kde s matkou žila celých osmnáct zim svého života.

Stůl obklopovaly stěny, jež obrůstaly tím nejhustším světélkujícím mechem. Ze stropu nad ním visel jako organický lustr ten největší a nejjasnější chumáč zářivých hub. Jakmile se Mari přiblížila ke stolu, uvolnila napjatý úsměv, který nasadila kvůli mámě. Když se znovu obrátila k Ledě s listem silného papíru, pečlivě vyrobeného z rostlinné kaše, usmála se už upřímně.

„Bez ohledu na to, kolikrát se podívám na svůj kreslící stůl, mi vždycky to, jak jsme vypěstovaly zářící houby a umístily světélkující mech, bude připomínat tvoje příběhy o skřítcích.“

„Vždycky jsi milovala historky, které si předávají Luňanky z generace na generaci, aby pobavily a poučily své dcery, přestože ani jedna z nich není o nic pravdivější než příběh Narcise a jeho nešťastné Echó.“

Mariin úsměv nezakolísal. „Když to kreslím, je to pro mě skutečné.“

„To jsi tvrdila vždycky, ale…“ začala matka a pak slabě zalapala po dechu radostí, když její pohled dopadl na nedokončenou kresbu. „Ach, Mari! To je nádhera!“ Leda si vzala od dcery list papíru a podívala se na obrázek víc zblízka. „Tohle je opravdu jedna z tvých nejlepších kreseb.“ Konečkem prstu se opatrně dotkla své podobizny, jak sedí na svém obvyklém místě u ohniště. Na klíně měla částečně upletený košík, ovšem nedívala se na něj. S láskou se usmívala na umělkyni.

Mari znovu uchopila matčinu ruku do dlaní a pohladila ji po kůži. „Jsem ráda, že se ti líbí, jenže tvoje ruka je mnohem delikátnější, než jsem ji nakreslila.“

Leda položila ruku na dceřinu tvář. „Napravíš to, vždycky to zvládneš. Bude to tak nádherné jako tvoje ostatní kresby.“ Políbila Mari jemně na čelo a dodala: „Něco pro tebe mám, drahoušku.“

„Opravdu? Dárek?“

Leda se usmála. „Rozhodně dárek. Počkej tady a zavři oči.“ Pospíšila si do zadní místnosti jejich doupěte, která sloužila jako Ledina ložnice, stejně jako sušárna a zásobárna na její voňavé bylinky. Potom se rychle vrátila za dcerou a zastavila se před ní s rukama za zády.

„Co je to? Je to dost malé, abys to skryla za zády. Je to nové brko?“

„Mari, řekla jsem nenakukovat!“ pokárala ji Leda.

Mari pevně zavřela oči a zakřenila se. „Nenakukuju! Jsem prostě chytrá jako moje máma,“ pronesla samolibě.

„A krásná jako tvůj otec,“ dodala Leda a položila dárek dceři na hlavu.

„Ach, mami! Tys mi upletla měsíční věneček!“ Mari si sundala složitě zapletenou čelenku z hlavy. Leda spletla břečťan s vrbou, aby vytvořila nádherný kruh, který ozdobila jasně žlutými květy. „Takže tohle jsi dělala se všemi těmi pampeliškami. Myslela jsem, že vyrábíš víno.“

Leda se zasmála. „Udělala jsem víno. Taky jsem ti ovšem upletla měsíční věneček.“

Mariina radost opadla. „Zapomněla jsem, že je dnes večer první jarní úplněk. Jsem si jistá, že klanová slavnost bude veselá.“

Leda smutně zavrtěla hlavou. „Přála bych si to, ale obávám se, že letošní jarní úplněk nebude tak radostný jako obvykle. Ne poté, co bylo nedávno tolik poutníků zajato kumpány. Matka Země se mi zdá nezvykle neklidná, jako by se blížily nepříjemné změny. Naše ženy jsou naplněny větším smutkem než obvykle a naši muži – no, víme, jaký hněv v našich mužích vyvolává noční horečka.“

„Nebudou jen rozhněvaní, budou nebezpeční. Zatracení hraboši!“

„Mari, neříkej svým lidem tak. Pak to vypadá, že jsou netvoři.“

„Jsou to jen napůl mí lidé, mami, a v noci jsou skuteční netvoři. Nebo aspoň muži. Co by se stalo, kdybys z nich nesmyla každou třetí noc noční horečku? Počkej, vím, co by se stalo. Přesně z toho důvodu musí být doupě Luňanky stále ukryté, dokonce i před jejím vlastním klanem.“ Kvůli strachu a rozčarování působila její slova příkře, a jakmile je dořekla a uviděla smutek, který se matce objevil v očích, okamžitě svých ostrých slov zalitovala.

„Mari, nikdy nesmíš zapomínat, že v noci mám v sobě i já schopnost stát se netvorem.“

„Ty ne! Tebe jsem nemyslela. Nikdy bych tím nemyslela tebe!“

„Pouze měsíc mi brání, abych se nestala víc hraboškou než poutnicí. Naneštěstí naši lidé nedokážou přivolávat lunu tak jako já, proto to pro ně musím dělat aspoň každou třetí noc. Dnes je třetí noc a také první jarní úplněk. Náš klan se shromáždí a já je omyju, aby jejich životy byly otevřené lásce a radosti a nezabředly do trudomyslnosti a zlosti. Tohle všechno dobře víš, Mari. Co tě trápí?“

Mari zavrtěla hlavou. Jak asi měla říct své matce – své drahé, veselé, chytré matce, jedinému člověku na tomto strašném světě, který ví, čím Mari skutečně je, a přesto ji miluje – že začala toužit po něčem jiném, po něčem hlubším.

Mari to matce nikdy říct nemůže, stejně jako Leda nesmí nikdy vyzradit pravdu o své dceři.

„Ale nic. Asi to má něco společného s úplňkem. Můžu ho cítit, dokonce i tady v jeskyni, a to dřív, než vyjde.“

Leda se hrdě usmála. „Máš mou moc a něco navíc. Mari, pojď dnes se mnou. Vezmi si svůj věneček. Připoj se ke klanové oslavě. Nejjednodušší je přivolat moc luny, když je měsíc v úplňku, a dnes bude tak velký, jak bylo přes den jasné slunce.“

„Ach, mami, dnes večer ne. Jsem už unavená z neúspěšných pokusů a rozhodně to nechci zkoušet před davem lidí.“

Ledin úsměv nezakolísal. „Důvěřuj své matce. Máš mou sílu a ještě něco navíc. A právě to, co máš navíc, dělá tvůj trénink obtížnějším.“

„Obtížnějším?“ Mari si znovu povzdechla. „Chceš říct beznadějným.“

„Nebuď tak melodramatická. Jsi živá, zdravá a příčetná. Ať je den, či noc, ať prší, či svítí slunce, ať svítí měsíc, nebo je temná noc, nevykazuješ žádné známky šílenství nebo bolesti. Věř tomu, že se zbytek dostaví s cvičením a trpělivostí.“

„Jsi si jistá, že neexistuje jednodušší způsob?“

„Docela jistá. Je to podobné, jako když ses cvičila v kreslení, dokud jsi nedocílila toho, že umíš plochý obrázek namalovat tak, že vypadá jako živý.“

„Kreslení je mnohem snazší!“

Její matka se tiše zasmála. „Jenom pro tebe.“ Potom jí úsměv povadl. „Mari, víš, že si brzy musím vybrat učenku. Nemůžu už ženy z klanu o moc déle odbývat.“

„Ještě nejsem dostatečně dobrá, mami.“

„A to je další důvod, proč by ses ke mně dnes večer měla připojit. Stát vedle mě před klanem a procvičovat si přivolávání energie luny. A zatímco ty budeš procvičovat, já budu ukazovat ženám z našeho klanu, že mohou v klidu odpočívat. Ačkoli jsem tě ještě nejmenovala svou oficiální nástupkyní, začala jsem tě trénovat.“

Mari povytáhla koutky rtů. „Začala jsi mě trénovat? Ledo, trénuješ mě tak dlouho, co si jen pamatuju.“

„Vždycky jsi byla dobrá studentka. A přestaň mi říkat Ledo.“

„Dobrá a pomalá není totéž, mámo.“

„Toho jsem si dobře vědoma. Nejsi pomalá, Mari. Jsi komplikovaný celek – tvoje mysl, tvé talenty, tvá moc – všechno je celek. Jednou z tebe bude skvělá Luňanka.“ V šedých očích se zračila moudrost, když Leda dceru pozorovala. „Pokud tedy chceš být Luňankou.“

„Nechci tě zklamat, mami.“

„Nemohla bys mě zklamat, bez ohledu na to, po které stezce se v životě vydáš.“ Leda se odmlčela a zašklebila se, když jí tělem projel další bolestivý třes a ten stříbrný nádech na kůži se začal z jejích jemných rukou šířit na paže.

„Dobrá, mami! Půjdu s tebou,“ vyhrkla Mari a byla odměněna matčiným zářivým úsměvem.

„Ach, Mari, jsem tak ráda.“ Leda na bolest na chvíli zapomněla a odběhla do svého pokoje. Mari ji slyšela, jak rachotí kotlíky, košíky a drahocennými sklenicemi, v nichž uchovává sbírku bylin, různé výtažky a obklady. „Tady to je!“ vykřikla a pak se objevila s povědomou dřevěnou miskou. „Dovol, abych ti upravila tvář. Brzy ti budeme muset zase obarvit vlasy, ale ne dnes.“

Mari polkla povzdech a naklonila hlavu, aby jí matka mohla aplikovat bahnitou směs, která udržovala jejich tajemství.

Leda v tichosti pracovala – zesílila dceřino obočí, uhladila jí vysoké lícní kosti a nakonec jí pomazala tou špinavou, lepkavou jílovitou směsí krk a paže. Když skončila, bedlivě si Mari prohlédla a lehce se dotkla její tváře. „Vyzkoušej to u okna.“

Mari pochmurně přikývla. Následovala Ledu k vzdálené straně hlavní místnosti a vystoupala po kamenných schodech do výklenku pečlivě vyřezaného do vrstev kamení a hlíny. Proklouzla vedle dlouhého hranatého kamene. Z otvoru dovnitř zavanul teplý vítr a pohladil Mariino líčko jako druhá matka. Mari zírala dírou do hořejšího světa a na východní oblohu, už pokrytou světlými, vybledlými barvami, kterými noc překrývala jasný den. Zvedla paži, aby se jí slabé světlo seshora dotklo. Potom se střetla s matčiným pohledem.

Lediny oči, stejně jako Mariiny, byly tak šedé, že vypadaly skoro jako stříbrné. Mari se soustředila na krásu jejich společného rysu.

Za úplňku budou Mariiny oči, stejně jako matčiny, stříbrně zářit.

Tak jako matčina kůže, i Mariina se bude třpytit, až se bude koupat ve světle úplňku a dovolí té studené stříbrné záři, aby ji naplnila a uklidnila.

S roztouženým pomyšlením na lunu a její moc Mari natáhla ruku dál do otvoru, jako by se natahovala po měsíčním svitu. Ale místo toho, aby ji našly jemné stříbřité paprsky, konečky jejích prstů zachytily žluté světlo blednoucího slunce. Ruka se jí přívalem horka zachvěla a Mari ji rychle stáhla. Roztáhla prsty a hleděla na delikátní vzor. Dokonce i tak malé množství slunečního světla mělo schopnost zasáhnout její kůži. Mari si přitiskla ruku k hrudi, zatímco sluncem zabarvený vzor uvadal jako ztracený sen po probuzení.

Není jako matka. Rozhodně není stejná jako její matka.

„To nic, drahoušku. Vezmi si svůj letní plášť. Je tenký, takže ti v něm nebude moc horko, ale…“

„Ale rukávy mi zakryjí paže a ruce, dokud slunce úplně nezapadne,“ dokončila Mari za ni. Pomalými kroky slezla od okna a došla ke koši, kde měla své oblečení.

„Kéž by ses nemusela skrývat. Přála bych si, aby to mohlo být jinak,“ pronesla matka tiše a smutně.

„Já taky, mami,“ přitakala Mari.

„Je mi to tak líto, Mari. Víš, že já…“

„To nic, mami. Opravdu. Jsem na to zvyklá.“ Mari opanovala svůj výraz, a když se otočila k matce, zatvářila se nenuceně.

„A možná z toho vyrostu.“

„Ne, drahoušku, nevyrosteš. Krev tvého otce ti proudí v žilách stejně skutečně jako ta moje a to bych za nic neměnila. Bez ohledu na cokoli bych to nikdy neměnila.“

Já bych měnila, mami, já ano. Mari si to však jen pomyslela. Oblékla si plášť, přitáhla si ho pevně k tělu a následovala Ledu z bezpečí jejich doupěte ven do lesa.

2. kapitola

Bok po boku Mari s Ledou vystoupaly na skalnatý svah a pohlédly dolů na shromaždiště. Na první pohled to místo nevypadalo jinak než jakákoli jiná malá mýtina uprostřed jižního mokřinatého lesa. Mezi vrbami, hlohy, cesmínami a kapradinami se vinoucí potok spolu s líně mávajícími větvemi stromů a keřů úmyslně přitahoval oči. Byl třeba víc než jen zběžný pohled, nebo dokonce druhý a třetí – alespoň na dálku z toho kopce–, aby člověk viděl pravdu mazaně ukrytou mezi kapradím a listovím. V úhledných trsech se díky péči žen klanu dařilo rané kapustě, kadeřavé čekance, tlustým hlávkám salátu a pozdně zimnímu česneku.

Leda se zastavila a zhluboka, spokojeně se nadechla. „Děkuji ti, Matko Země,“ promluvila Luňanka, jako by vedle ní stála Bohyně a ne její dcera. „Děkuji ti, že jsi obdarovala své poutníky schopností vypěstovat živé věci z tvého úrodného lůna.“

Mari se nadechla zhluboka spolu s Ledou a usmála se, zvyklá na soukromý způsob, jakým matka mluví s Bohyní.

„Cítím levandulový olej až sem,“ poznamenala.

Leda přikývla. „Ženy odvedly při přípravě shromaždiště skvělou práci. Tuto noc se sem smečka pavouků slíďáků nepřiblíží.“ Odmlčela se a ukázala na pečlivě rozmístěné táborové ohně. Pouze jedna vatra byla uprostřed shromaždiště, ostatní byly

strategicky umístěny podél obvodu prostoru s nedaleko rozestavěnými pochodněmi. „A pro případ, že by naše setkání přitáhlo pozornost davů, jsou připraveny podpalovače.“

„Vím, že ty ohně jsou pro ochranu, ale když jsou takhle zapálené, celá ta mýtina vypadá vesele.“

„To máš pravdu,“ uznala Leda.

„Doufám, že se bude moct brzy sklízet fialová kapusta,“ podotkla Mari, zatímco scházely dolů k shromaždišti. „Už skoro cítím tu delikátní chuť, když se smíchá s těmi kapary, které jsme naložily.“

„Toto jaro přišlo teplo brzy,“ poznamenala Leda. „Nepřekvapilo by mě, kdyby už dnes večer byla zralá.“

„Už kvůli tomu by tenhle výlet stál za to,“ prohlásila Mari.

Leda na ni ostře pohlédla. „Mari, nenutila jsem tě, abys šla se mnou.“

„Já vím, mami. Omlouvám se, jestli to tak vyznělo.“ Leda jí sevřela ruku. „Nebuď nervózní. Důvěřuj si.“

Mari ztuha přikyvovala, když se jí do náruče vrhla minivichřice, pevně ji objala a málem ji srazila k zemi.

„Mari! Mari! Jsem tak moc ráda, že jsi tady. Musí ti být už dobře.“

Mari se na mladší dívku usmála. „Je mi dobře, Jenno. A taky jsem ráda, že tu jsem.“ Dotkla se měsíčního věnečku na Jennině tmavé hlavě. Byl nádherně spletený z levandule a břečťanu.

„Máš opravdu pěkný věneček. Upletl ho tvůj otec?“

Jenna se zahihňala a vypadala tak spíš na šest než na šestnáct. „Otec? Ne! Jeho prsty jsou jako pařezy a říkává, že se všechny promění v palce, když se pokouší plést. Udělala jsem si ho já.“

„Dobrá práce, Jenno,“ řekla laskavě Leda a usmála se na dceřinu kamarádku. „Skvěle jsi zapletla levanduli doprostřed vzoru čelenky. Skrývá se v tobě skutečný talent.“

Jenně roztomile zrůžověly tváře. „Děkuji ti, Luňanko.“ Zářivě se usmívala, když se formálně Ledě klaněla s roztaženými pažemi směřujícími dolů a otevřenými dlaněmi otočenými ven, aby ukázala, že neskrývá zbraň ani zlou vůli.

„Ach, Jenno! Nemusíš být tak formální. Je to jenom máma,“ prohodila Mari.

„Pro tebe je to máma. Pro mě je Luňankou,“ namítla Jenna drze.

„A taky tvou přítelkyní,“ dodala Leda. „Který druh pletení tě nejvíc láká – práce s přízí, nebo něco méně složitého?“

Jenna odpověděla tichým hlasem a šoupala přitom nohama. „Já… bych ráda pletla krásné výjevy, jako je gobelín Matky Země v porodním doupěti.“

„Takže práce s přízí,“ prohlásila Leda. „Dnes si promluvím s Rachel, abys byla řádně vyučena.“

„Děkuji ti, Luňanko,“ vyhrkla Jenna. Oči se jí leskly neprolitými slzami.

Leda sevřela její obličej do dlaní a políbila ji na čelo. „Tvá matka by udělala totéž pro mou Mari, kdybych se minula a připojila se k naší Matce Zemi dřív než ona.“

Mari přistoupila ke kamarádce blíž a chytila ji za ruku.

„Jenže já jsem v pletení stejně beznadějná jako tvůj otec, což by tvou matku odradilo.“

„Ale ty přece umíš všechno nakreslit!“ vyhrkla Jenna.

„Luňanka! Naše Luňanka je tady!“ ozval se ze shromaždiště silný mužský hlas.

Leda se usmála a v odpověď na pozdrav vesele zamávala.

„Jako obvykle je tvůj otec prvním mužem z klanu, který mě zahlédl.“

„Otec si tě vždycky všimne jako první – a ty ho jako prvního omyješ. To proto, že mě má tak moc rád,“ prohlásila Jenna pyšně.

„To skutečně má,“ přikývla Leda.

„Xander je opravdu dobrý otec,“ přidala se Mari a usmála se na kamarádku, i když si v duchu pomyslela: Jenna má štěstí, že Xander vyhledá moji mámu bez výjimky každou třetí noc.

Kdyby to neudělal, byla by na tom hůř než sirotek. Vychovával by ji netvor.

„Naše Luňanka je tu! Zapalte pochodně! Připravte klan!“ Ženy se ujaly přivítání a shromážděný dav se dal do pohybu. Lidé přicházeli ze všech směrů a zaujímali svá místa. Pohyby žen byly nacvičené, a přestože neměly dokonale sladěné kroky, vytvořily mezi stromy, zeleninou a listovím hada s elegancí, jež Mari připomínala vodu v řece tekoucí přes kamení.

Klan vytvořil půlkruh, aby Luňanku přivítal. V popředí stály starší ženy, za nimi matky s dětmi při sobě, potom dívky zralé stát se družkami, všechny korunované utkanými ozdobnými čelenkami, a nakonec muži klanu, kteří drželi pochodně a stáli ochranitelsky okolo okraje mýtiny. Mari dokázala vycítit jejich dravou přítomnost – sotva ovládaný chaos, který si představovala, jak proudí shromaždištěm v temných vírech neklidu.

Mari si nemohla pomoct – nervózně se na muže ohlížela. Od té doby, co si poprvé jako mladá holka uvědomila změny, které noční horečka s klanem provádí – naprostou melancholii u žen a nebezpečné šílenství u mužů – ostražitě muže pozorovala, zejména když se blížil západ slunce.

„Nezírej na ně. Je třetí noc. Omyjeme je a všechno bude v pořádku,“ zašeptala máma Mari.

Mari ztuhle přikývla. „Veď nás, mami. Jenna a já půjdeme hned za tebou.“

Leda udělala krok a pak se zastavila. Natáhla ruku k Mari.

„Ne za mnou. Byla bych radši, kdybyste šly vedle mě, aby vás všichni viděli.“

Mari mohla cítit, jak je z toho Jenna nadšená, sama však zaváhala, než se chytila matky za ruku. Zadívala se Ledě do šedých očí, hledala v nich ujištění.

„Důvěřuj mi, drahoušku,“ řekla Leda. „Víš, že vždycky stojím při tobě.“

Mari dlouze vydechla – ani si doposud neuvědomovala, že zadržuje dech.

„Vždycky ti důvěřuju, mami.“ Popadla Ledu za ruku. Jenna vedle ní zašeptala: „Už teď jsi prakticky Luňanka!“

Než mohla Mari zareagovat, Jenna se znovu uctivě uklonila – tentokrát Ledě a zároveň Mari – než zaujala místo po jejich boku.

„Připraveny?“ zeptala se Leda.

„Jen pokud jsem s tebou, mami,“ odpověděla Mari.

Leda sevřela dceřinu ruku a potom vyrazila sebejistě vpřed, se zvednutou hlavou, zataženými rameny a s širokým úsměvem vysílajícím radost k jejím lidem.

„Má dcera a já vás vítáme, klane Tkalců, a přejeme vám trojnásobnou štědrost, již první jarní úplněk přináší!“

Mari na sobě cítila váhu zvědavých pohledů členů klanu a slyšela tlumený šelest spekulací. Napodobila matčin postoj – zatáhla ramena, napřímila se a zvedla bradu. Snažila se dívat na všechny a zároveň na nikoho, její pohled však přitahoval jiný pár šedých očí. Tyhle byly světlejší, spíš modrošedé než stříbřitě šedé jako Lediny a Mariiny, přesto byly pozoruhodné a rozhodně patřily ženě z klanu, v jejíchž žilách kolovala krev Luňanky.

„Zdravím tě, Luňanko,“ pronesla ta dívka. Poklonila se Ledě a z jejího postoje bylo zřejmé, že bere na vědomí pouze Ledu. Když se napřímila, odhodila si na záda hřívu tmavých vlasů. Peříčka a korálky visící z jejího měsíčního věnečku se zatřepotaly kolem ní, jako by nosila živý závoj. Přezíravě střelila pohledem po Mari, než dodala: „Nevěděla jsem, že budeš dnes večer potvrzovat kandidátky na Luňanku.“

Leda se klidně usmála. „Vítej, Soro. Vlastně šlo o improvizované vyjádření hrdosti na mou dceru.“ Zvedla ruku, jíž se držela s Mari, aby to klan dobře viděl. „A součástí té hrdosti je to, že ji její šedé oči označují jako kandidátku na Luňanku.“

„Stejně jako moje,“ namítla Sora.

Mari polkla podrážděné povzdechnutí a promluvila dřív, než mohla zareagovat její matka. „Ano, ovšem obvykle máš plno práce s tím, abys mrkala řasami na muže z našeho klanu, takže je někdy docela těžké si vzpomenout, že jsou tvoje oči šedé.“

„Samozřejmě že věnuju pozornost našim mužům. Je jedině rozumné vyjadřovat uznání našim ochráncům. Mari, žárlivost ti nesluší, zejména když věnuješ tak málo pozornosti svému vzhledu,“ prohlásila Sora.

„Dohadování je mezi ženami klanu nepřijatelné,“ promluvila ostře Leda.

Sora a Mari na sebe pohlédly se špatně skrývanou zlostí, než uctivě sklonily hlavy před Luňankou.

„Máš pravdu, samozřejmě,“ řekla Sora. „Omlouvám se, Luňanko.“

„Mně tu omluvu nedlužíš,“ namítla Leda.

Sora se otočila k Mari. Líbezně se usmála, ale v jejích očích se to neodrazilo. „Omlouvám se, Mari.“

„Mari?“ pobídla Leda dceru, když mlčela.

„Také se omlouvám,“ vyhrkla Mari.

„Dobrá,“ pronesla Leda. Natáhla volnou ruku k Soře.

„A máš pravdu, Soro. Tvé oči tě označují za kandidátku do učení na Luňanku. Prosím, připoj se ke mně.“

Sora dychtivě chytila Ledu za ruku, než však vstoupily doprostřed shromáždění, Leda zvedla hlas a zvolala: „Všechny dívky s šedýma očima, ukažte se své Luňance!“

V davu před nimi to zašumělo a potom ze skupiny vystoupila mladá dívka.

„Mari?“ pobídla Leda dceru tiše.

Mari se na matku usmála, pak napřáhla otevřenou ruku k dívce a přivítala ji slovy: „Vítej, Danito.“ Mladé děvče se na Mari váhavě usmálo a nervózně pokukovalo po Ledě. Pohnula se, aby přijala nabízenou ruku, když si Mari všimla náhlého světla. Shlédla a uviděla, že jí plášť sklouzl po předloktí a její natažená paže zachytila jeden blednoucí paprsek světla. Skrz bláto, kterým byla pomazaná, jasně prosvítal jemný vzor kapradinového listu.

Mari ruku matce prudce vytrhla, upravila si rukávy pláště a objala se pažemi kolem těla.

„Co se děje, drahoušku?“ Leda okamžitě vstoupila mezi svou dceru a klan, aby ji starostlivě skryla.

„Moje… břicho – zase mě bolí.“ Zadívala se matce do očí. Mari poznala, že se Leda statečně snaží nedat najevo zklamání, její úsměv však byl smutný a zármutek z jejích očí nevypudil.

„Jenno,“ oslovila Leda dívku, „mohla bys prosím odvést Mari k táborovému ohni a požádat jednu z matek, aby jí připravily heřmánkový čaj? Zdá se, že jí není tak dobře, jak jsme doufaly.“

„Samozřejmě, Ledo! Nelam si s tím hlavu. Postarám se o ni.“

Jenna chytila Mari za paži a zatáhla ji do davu. Mari si všimla, jak nejprve Danita a pak další dívka s šedýma očima a ještě jedna zaujaly spolu se Sorou místo vedle její matky.

„Nezoufej,“ zašeptala Jenna. „Čaj ti pomůže. Můžeš sedět se mnou, a zatímco bude tvá matka omývat klan, budeme klevetit o těch bláznivých perech v Sořiných vlasech.“ Jenna ukázala na kládu nedaleko od centrálního ohniště jejich shromáždiště. „Posaď se tam a odpočiň si. Dojdu ti pro čaj a hned jsem zpátky!“

„Díky, Jenno,“ vydechla Mari a posadila se na padlý kmen, když Jenna odběhla. Cítila na sobě opovržlivé oči žen. Dokázala ovládnout výraz v obličeji a zatvářila se lhostejně – jak už to měla před klanem nacvičené – aby nepoznali, jak ji bolí, že je od nich držena dál, a jak obtížné je před nimi skrývat pravdu.

Sledovala matku, jak vstupuje do středu shromaždiště. Zastavila se před jedinou modlou, která zdobila mýtinu. Leda pustila ruce dívek, které doposud držela, a hluboce se poklonila podobizně Matky Země, jež jakoby se vynořila z lesní půdy. Obličej měla vytesaný z hladkého říčního kamene, krémově bílého a pokrytého krystalky, takže když na ni dopadlo světlo – ať už sluneční, nebo měkčí, chladnější světlo měsíce –, zatřpytila se, jako by byla stvořená z přání a snů. Kůži tvořil hustý měkký mech. Vlasy byly ze zeleného kapradí upravené s láskou tak, aby se vlnily po zádech a přes zakulacená ramena.

„Zdravím tě, Velká Matko, stejně jako klan zdraví mě – tvou Luňanku – tvou služebnici, s láskou, vděčností a úctou,“ promluvila Leda zbožně. Potom se napřímila a otočila se čelem ke svému klanu. „Muži klanu Tkalců, předstupte přede mne!“

Zatímco k ní muži mířili, Jenna se vrátila k Mari a podala jí dřevěný šálek s voňavým heřmánkovým čajem, než usedla na kmen vedle ní.

„Podívej, tamhle je táta.“ Jenna se usmála a zamávala. Mohutný muž v čele jí v odpověď pokývl, ačkoli Mari jasně viděla bolest v jeho obličeji a přimhouřené oči, jak v něm se zapadajícím sluncem bublala zlost.

Ta zlost by ho přemohla, kdyby z něj Luňanka nesmyla noční horečku alespoň každou třetí noc.

Xander spolu s dalšími muži klekl před Ledou na kolena. Zrovna když to udělal, slunce kleslo za vzdálený západní horizont. Mari viděla, jak matka zvedá paže, jako by do nich mohla sevřít úplněk, který pro ostatní v klanu ještě nebyl viditelný, Luňanka jej však dokázala vždycky najít – mohla měsíc cítit, kdykoli slunce opustilo oblohu.

Mari sledovala, jak šedý odstín, který se rozlezl po Lediných pažích, bledne a mizí. Matka se zářivě usmála a zaklonila hlavu, aby její obličej a paže byly otevřené tmavnoucí obloze. Její dýchání se prohloubilo a bylo pravidelné. Mariin dech se prohloubil spolu s ní, jak si trénovala základní cvičení, jež předcházelo vyvolávacímu rituálu. Mari si všimla, jak se matce pohybují rty, zatímco soukromě promlouvala s Bohyní a připravovala se.

Mari se rozhlédla po půlkruhu mužů a žen, kteří ji obklopovali, počítala je a uložila si do paměti těch dvaadvacet žen, deset dětí a sedm mužů, kteří tu byli přítomni, aby mohla matce pomoct zapsat správnou poznámku do deníku, až se odsud vrátí do svého doupěte.

Když se její pohled zastavil na Soře, Mari se zamračila. Neuvěřitelné! vztekala se mlčky. Všichni ostatní se modlí a připravují spolu s matkou, ta holka ovšem ne. Místo aby se modlila, nebo sledovala Ledu, jak se od každé kandidátky na Luňanku očekává, Sora se usmívala na jednoho z mladých mužů klečících před Ledou. Mari natáhla krk a uviděla, že ten mladík – jmenoval se Jaxom – tajně po Soře pokukuje. Žár v jeho očích měl zřejmě máloco do činění s noční horečkou.

Mari ucítila bodnutí žárlivosti. Pro Soru je to tak snadné! Je smělá, sebejistá a krásná. Jaké by to bylo, být jako ona – jenom na jeden den, nebo třeba na hodinu? Jaké to je, když se na vás dívá mladý muž s takovým žárem a touhou? Musí to být nádherné, pomyslela si Mari. Neuvěřitelně nádherné.

Potom do ticha promluvila sladkým, silným a jistým hlasem její matka, její kouzelná, milující Luňanka, a klan Tkalců zvedl hlavy k Ledě.

❍ ❍ ❍

„Za Luňanku se já prohlašuji,

bohatě obdařená se tobě odhaluji.

Matko Země, pohledem kouzelným pomoz mi,

sílu za měsíčné noci propůjč mi.

Přijď, stříbrná záři – po okraj naplň mě,

by tvou léčivou moc poznali ti v péči mé.“

❍ ❍ ❍

Zatímco Leda vzývala Bohyni, její tělo začalo zářit. Ne tím odporným šedým světlem noční horečky, ale kouzelnou stříbrnou září čiré, chladné měsíční síly. Mari sledovala matku, jak povolává energii luny, víckrát, než by dokázala spočítat, přesto jí to pokaždé připadalo úchvatné. Ačkoli Ledina Matka Země ještě nikdy nepošeptala Mari jediné slovo, představovala si, že kdyby Bohyně opravdu povstala ze země, vypadala by přesně jako její máma.

❍ ❍ ❍

„Právem krve a zrození jsem průchodem

pro dar Bohyně, jenž je mým osudem!“

❍ ❍ ❍

Leda pronesla poslední slova, jež přivolala z oblohy neviditelná vlákna síly, která odpovídala pouze na volání Luňanky. Jakmile to udělala, začala přecházet od muže k muži a dotýkala se jejich zvednutých hlav. Mari si pomyslela, že je Leda jako živý štětec, jehož dotyk přináší klanu měsíční svit a magii, a proto každý muž na okamžik stříbrně zazáří. Dokonce i ze svého místa mohla Mari slyšet úlevné povzdechy mužů, jak Luňanka smývala bolest a šílenství noční horečky z jejich těl.

Mari ucítila třas, jenž proběhl Jenniným drobným tělem, a připomněl jí, jakou roli musí na veřejnosti hrát. Mari dopila zbytek čaje, pak se pevněji objala kolem těla a předstírala bolesti, které necítila.

„To bude dobré, Mari. Už je s těmi muži skoro hotová,“ uklidňovala ji Jenna.

Mari otevřela ústa, aby řekla něco, čím by Jennu rozptýlila, jenže při pohledu na Soru, která se pohybovala vedle Ledy a svádivě se usmívala na každého z nově omytých mužů, než se vrátili zpátky na svá strážní místa okolo shromaždiště, otrávením zatnula zuby.

Jenna sledovala její pohled a neslušně si odfrkla. „Je tak drzá! Překvapuje mě, že tomu Leda neučiní přítrž.“

Mari mlčela. Obávala se, že ví, proč její matka nezarazí Sořinu nestydatost. Klan potřebuje, aby jejich Luňanka jmenovala svou nástupkyni a vybrala si ji jako formální učenku – a tato učenka nemůže mít mutantní pokožku, která září na slunci. Sora je sice namyšlená a protivná, jenže je v klanu oblíbená a očividně odhodlaná se stát po Ledě další Luňankou.

Leda se před nimi zastavila a láskyplně se na Jennu a Mari usmála. Jenna spolu s ostatními z klanu zvedla hlavu a Leda přitiskla dlaně na její jemně spletený měsíční věneček. Její slova byla určena pro celý klan, její oči se však setkaly s dceřinými.

„Smývám z tebe všechen smutek a obdarovávám tě láskou naší Matky Země.“

Spolu se zbytkem klanu Mari zamumlala: „Děkuji ti, Luňanko.“ Věnovala matce tajný úsměv. Leda se dotkla dceřiny hlavy, rychle se sklonila a políbila ji na čelo, než se odebrala k další skupince čekajících žen.

Mari toužila se k matce připojit – ukázat klanu, že jí není špatně, že může jejich Luňance pomáhat a snad se někdy sama stát jejich Luňankou.

„Radši zůstaň sedět. Nerada bych, aby se tvé žaludeční potíže vrátily.“

Mari vzhlédla a střetla se se Sořiným pohledem. Na tom, co ta holka řekla, nebylo nic špatného, Mari však za zdvořilou fasádou cítila skrytý výsměch. Měla chuť vyskočit a zařvat, že ve skutečnosti žádné bolesti nemá! Je zkrátka jiná! Jenže Mari nemohla a ani nechtěla ohrozit své bezpečí a především to matčino. Proto klidně odpověděla: „Radši si pospěš a dožeň mou mámu. Přece nechceš, aby některá z dalších šedookých dívek zaujala tvé místo.“

Sořino hladké čelo se zvrásnilo, jak se zamračila. Potom se k Mari otočila zády a pospíšila si za Ledou.

„Moc zábavy s ní není,“ komentovala to Jenna.

„To o ní muži z klanu netvrdí,“ namítla Mari.

Jenna si přitiskla ruku na ústa a potlačila smích. Mari se na kamarádku uculila a přiklonila se blíž, aby jí řekla, jak s tím peřím v měsíčním věnečku Sora vypadá, když na sobě ucítila matčin pohled. Jejich oči se střetly a přes hlavy klanu Leda mlčky naznačila jediné slovo: vlídnost.

Mari poslala matce rychlý omluvný úsměv. Zatímco Leda přecházela od svobodných dívek a dětí k matkám a stařenkám, Mari si povzdechla. Její matka měla samozřejmě pravdu. Luňanka je hlavou klanu, tedy léčitelkou, rádkyní, vládkyní a matkou jim všem. Leda se vlídně jen nechovala – skutečně vlídná byla.

Je však skutečně laskavá Mari? Nevěděla to. Snažila se ze všech sil, aby na ni matka mohla být hrdá. Pokoušela se dělat všechno správně, ale bez ohledu na to, jak moc se snažila, pořád měla pocit, že to nestačí – že něco postrádá. Nebo to možná nebylo tím – možná se jen tak lišila od svého klanu, dokonce i od své matky, že měla stále pocit, jako že sem nepatří. Mari pozorovala Ledu s hořkosladkou touhou. Kéž by se jen cítila tak dobře ve své kůži jako její matka a Sora a zbytek klanu.

Mari bezmyšlenkovitě zkontrolovala rukávy pláště, přestože už slunce nestálo na obloze. Uvědomila si, co dělá, a znehybnila své neklidné ruce. Zalil ji smutek a najednou se jí nedostávalo dechu.

Co tady dělám? Nepatřím sem a mou vinou se matka jeví slabá a nerozhodná. Neměla jsem sem chodit.

„Mari? Je ti dobře?“ zeptala se Jenna a Mari zjistila, že kamarádka stále mluví o tom, jak pomáhala ženám z nedalekých doupat připravovat shromaždiště pro dnešní slavnost.

„Promiň, Jenno. Ještě se necítím dobře. Vrátím se do doupěte, než se úplně setmí. Vyřídila bys mámě, že jsem z těch žaludečních potíží unavená a že jsem odešla, protože si musím odpočinout?“

„Samozřejmě! Hele, objevila jsem celý háj kvetoucích fialových kosatců. Neříkala jsi, že je z nich skvělé barvivo?“

„Jo, je to tak,“ přikývla Mari.

„Chtěla bys je jít zítra se mnou nasbírat?“

Mari chtěla odpovědět ano. Toužila se smát, povídat si a klevetit se svou kamarádkou a nemuset být neustále na pozoru a obávat se, co by mohl sluneční svit odhalit.

Jenže se obávat musela. Neuměla předvídat ani ovládat, jestli její kůže na slunci nezačne zářit, jenže k tomu docházelo často. A několik posledních dní bylo moc jasných a slunečných, než aby riskovala katastrofu.

„Nevím, jestli mi zítra bude dobře, Jenno. Ale moc ráda bych – opravdu moc.“

„Hele, hoď to za hlavu, Mari. O nic nejde. Budu tady zítra okolo poledne. Jestli ti bude líp, setkáme se tu, dobře?“

Mari přikývla. „Pokusím se.“ Objala Jennu a mlčky se modlila, ať je zítra zataženo, než dodala: „Jenno, děkuju, že jsi moje kamarádka, přestože spolu netrávíme tolik času, kolik bych ráda.“

Jenna Mari pevně objala, pak ustoupila a rozpustile se zakřenila. „Nejde přece o to, kolik spolu strávíme času, ale o to, jak dobře se bavíme, kdykoli spolu jsme, a my se bavíme báječně! Jsme ze stejného klanu, Mari, na tom jediném záleží. Navždy budu tvoje kamarádka.“

Mari se skrz slzy usmála. „Opravdu se budu snažit to zítra zvládnout,“ prohlásila. Ještě střelila rychlým pohledem po Ledě, než si pospíšila pryč. Obklopená poutníky koupala její kouzelná matka klan v léčivé síle luny a nevšimla si, že její dcera tiše vklouzla do tmavého lesa, znovu sama.

3. kapitola

Daleko na severozápadě, přímo za hranicemi ruin města, učinil Mrtvý zrak rozhodnutí, jež pozmění uspořádání světa. Neklid, který ho provázel celý život, poslední dobou narostl na téměř nesnesitelnou úroveň. Věděl proč. Byl velice, opravdově zhnusený tím, že předstíral, že je jeho Bohyně Zubatá naživu. Mrtvý zrak dobře věděl, že je Bohyně mrtvá, od toho dne, kdy ho jeho pečovatelka představila Zubaté.

V den představení byl tak natěšený jako ostatní mladíci, kteří přežili šestnáct zim, až za takovou dobu vás prohlásili za jednoho z lidu. Mrtvý zrak se postil, modlil a přinášel oběti. On a další mladí vstoupili nazí do Její svatyně v srdci města a vystoupali po schodech do komnaty strážců.

Komnatu naplňoval sladce štiplavý kouř z cedrového dřeva. U stěn velké místnosti se hromadily kosti Jiných, kteří byli obětováni pro lid, a utvářely komplikovanou výzdobu, jež dávala najevo radost lidu z Boží štědrosti. Mezi nádobami naplněnými voňavým, stále hořícím dřevem ležely slamníky na spaní, obklopené stěnami z révy, jež prorůstala dírami ve stropě chrámu.

Tehdy sloužily mezi strážci i mladé ženy a taky staré báby, jež chtěly ukončit své životy ve službě Zubaté. Mrtvý zrak si vzpomínal, že toho dne, kdy byl představen Bohyni, na mnoha slamnících ležely mladé strážkyně a jejich těla aktivně přijímala hold Zubaté od mladých potentních mužů.

„Soustřeď se radši na Bohyni. Jestli Ona přijme tvoji oběť a zodpoví tvé otázky, na potěšení bude čas později,“ připomněla pečovatelka Mrtvému zraku, když jeho pozornost na příliš dlouho zabloudila k jednomu z hlasitějších párů.

„Ano, pečovatelko,“ odpověděl, okamžitě odvrátil oči a soustředil se do sebe.

Tehdy – přestože poznal stěží šestnáct zim – Mrtvý zrak věřil, že má pro něj Bohyně plán. Věřil tomu. Věděl to. Nikdy o tom nepochyboval. Ano, lidé trpěli. Mrtvý zrak netušil proč. Nerozuměl tomu, proč Zubatá, nádherná, divoká Bohyně lidu, dovolí, aby mezi ně dosedla smrt a nemoci. Nechápal, proč jim jejich Bohyně nakázala, ať stáhnou kůži z živých Jiných, aby se jim mohla zahojit jejich vlastní odlupující se kůže a mohli nasát moc Jiných, když lidé stále trpěli nemocemi, ztráceli kůži a umírali.

Jenže Mrtvý zrak měl v plánu, že tomu toho dne porozumí.

Bohyně přijme jeho oběť a poté mu odpoví a on Jí bude navždy sloužit.

Proběhl kolem něj mladík, tiskl si k nahé hrudi maličké vykuchané stvoření a zlomeně plakal.

„Jeho oběť nebyla přijata! Bohyně není potěšena!“ ozval se z balkonu vysoký, ostrý hlas hlavní strážkyně.

Mrtvý zrak sebou cukl a uvědomil si, že je poslední z mladíků v komnatě. Pohledem zaletěl k balkonu a přitiskl si svou oběť blíž k sobě. Modlil se, aby mu jeho instinkty dobře sloužily – aby zvolil moudře, když mu trvalo celé dny, než chytil holuby do pasti a pak pustil všechny až na čistě bílou holubici, kterou držel ve své náruči.

„Pečovatelko, uveď dalšího mladíka!“ Hlavní strážkyně vstoupila do komnaty a zastavila se před velkými nezasklenými okny, jež oddělovaly místnost od balkonu, na kterém stála obrovská socha Zubaté, shlížela z chrámu a vábila svůj lid, aby k Ní přišel.

„Představuji ti Mrtvého zraka,“ oznámila jeho pečovatelka. Potom ustoupila stranou a dovolila mu, aby přešel zbytek komnaty sám.

Když došel k hlavní strážkyni, otočila se a společně kráčeli k posvátnému balkonu.

Ačkoli teď už věděl, že socha byla z mrtvého kovu a Bohyně jen prázdná schránka, Mrtvý zrak nikdy nezapomene na to, jak se poprvé k Zubaté přiblížil. Kovové nádoby kolem Ní jako vždy naplňoval oheň, ozařoval Ji, zahříval. Mrtvý zrak k Ní vzhlížel a vnímal velkolepost Její přítomnosti.

Byla vším, čím Bohyně má být – silná, děsivá, nádherná. Její nesmrtelná pokožka byla vyrobena z kovu, jenž se ve svitu ohně svůdně leskl. Byla vyšší než deset mužů a skvostnější než kterákoli žena, kterou Mrtvý zrak kdy spatřil. Klečela nad vstupem do chrámu. Jednu ruku natahovala dolů – volala k sobě Svůj lid. V druhé ruce svírala vysoko nad sebou trojzubec – ten smrtící nástroj s třemi hroty, jímž obdarovala Svůj lid po době ohnivé.

„Jakou oběť jsi přinesl naší Bohyni?“ zeptala se ho strážkyně. Přesně jak si to Mrtvý zrak nacvičil, odpověděl: „Nabízím naší Bohyni Zubaté duši tohoto stvoření, jeho tělo Jejím vybraným sloužícím, Jejím strážkyním.“ Mrtvý zrak rituálně nabídl čistě bílou holubici starší ženě a přitom se hluboce poklonil.

„Ano, toto by mohlo splnit svůj účel. Přistup k ohni.“ Hlavní strážkyně pokynula Mrtvému zraku, aby ji následoval k největší z kovových mís, v nichž plál oheň. Stála přímo před Bohyní. Kolem ní dychtivě postávaly ostatní strážkyně, samé staré báby, olizovaly si rty a šeptaly si.

Mrtvý zrak se zachvěl, když si vzpomněl na ten zatuchlý pach, který se od nich nesl, a na jejich zakalené, roztěkané oči.

Stařena zvedla ceremoniální trojzubec a rozřízla bojujícímu ptáku břicho až po bradu, takže to vypadalo, jako by z jeho tělíčka rozkvetl nádherný rudý květ. Krev vytryskla tak prudce a vysoko, že několik kapek dokonce zasáhlo povrch sochy.

„Ach! To je znamení, že má Bohyně z tohoto mladíka radost!“ zaskřehotala ta stařena a zvedla krvácející, škubající se holubici do vzduchu. „Jakou roli zaujmeš mezi lidem?“

„Ponesu Její znamení a budu Jejím žencem,“ odpověděl Mrtvý zrak. S pýchou vzpomínal, že se mu nezlomil hlas, a že stál hrdě a zpříma před těmi stařenami a sochou, jež se nad nimi vypínala.

„Staniž se!“ Strážkyně kývla na ostatní ženy. Přistoupily k němu blíž a popadly Mrtvý zrak za paže. S překvapivou silou ho zvedly a přišpendlily k podlaze balkonu s roztaženýma rukama. Potom stařena vytáhla z Božího ohně malý trojzubec. Smrtící kov tří zubů zářil jako čerstvá krev. Strážkyně máchnutím zvedla zbraň, požádala Bohyni o požehnání a poklekla vedle něj. „Z velké bolesti přichází velké poznání. Poněvadž jsi přijat do služby Zubaté, můžeš Jí položit jednu otázku – a Bohyně odpoví.“ Potom přiložila žhavé ostří na jeho předloktí.

Ani sebou necukl. Nevykřikl. Dychtivě vzhlížel do tváře Bohyně a položil otázku.

„Co musím udělat, aby byl lid zase silný?“

Mrtvý zrak zabloudil prsty na vystouplou jizvu od trojzubce. Přejížděl po ní, jak se mu vybavovalo, co se dělo dál.

Nic.

Bohyně nepromluvila.

Mrtvý zrak tam ležel, nevšímal si sálající bolesti v paži a čekal, až Boží hlas naplní jeho mysl.

„Odpovídá Mrtvému zraku!“ vykřikla najednou ta stařena, vstala a zvedla trojzubec pokrytý jeho krví a spálenou kůží.

„Přijala ho!“

„Slyšela jsem Ji promluvit! Ona ho přijala!“ zajásala jiná starší žena.

„Promluvila! Přijala ho!“ křičela další.

„Počkejte!“ zařvala hlavní strážkyně, stále třímající kouřící trojzubec. „Teď již není mladík! Je z něj Mrtvý zrak, jeden z Jejích ženců!“

Ženy se pokusily pomoct Mrtvému zraku na nohy, jenže jejich kostnaté ruce odstrčil. Jen mírně zavrávoral, než se postavil před Bohyni, zíral do Její tváře a hledal jakoukoli známku toho, že promluvila.

Pořád viděl jen neživou sochu obklopenou umírajícími starými ženami.

Zadíval se na hlavní strážkyni a zeptal se: „Bohyně k tobě promluvila?“

„Stejně jako k ostatním strážkyním a k tobě, ačkoli je obtížné Ji slyšet, pokud nemáš sluch strážců,“ odpověděla stařena.

„Neslyšel jsi nic, mladý ženče?“

„Nic,“ prohlásil Mrtvý zrak.

„Žádný strach, Ona vždy promlouvá skrz Své strážce a my zde stále budeme, abychom vedly lid podle Její vůle.“

Mrtvý zrak přejel pohledem z hlavní strážkyně na ostatní stařeny, které vzaly do rukou ostré hůlky a bodaly do těla holubice. Odtrhávaly kouřící se vnitřnosti a hladově je hltaly, smály se a šeptaly si mezi sebou.

Potom znovu vzhlédl k Bohyni – poprvé se na sochu doopravdy podíval. A tehdy se to stalo. Střetl se očima s kovovým pohledem Bohyně a vší silou své mysli na Zubatou zařval.

Kdybys byla naživu, nemohla bys tyto odporné staré ženy tolerovat. Kdybys byla naživu, učinila bys Svůj lid znovu silným. Žádná Zubatá není. Žádná Bohyně. Jsi mrtvá.

Mrtvý zrak si vzpomínal, jak tam stál a přál si, aby se mýlil, i kdyby to znamenalo, že ho v tu chvíli Bohyně ztrestá za rouhání.

Jenže se nic nestalo.

Mrtvý zrak se otočil k soše zády, čímž vyvolal šokované a zlostné výkřiky těch strážkyň, jež zrovna nebyly zaměstnány ohlodáváním kostí obětí nebo obšťastňováním mužů. Nevšímal si jich a rázným krokem odcházel z balkonu, komnaty a pryč z chrámu. Slíbil si, že se vrátí jen v případě, že získá odpověď – a jelikož Bohyně byla mrtvá, byl odhodlaný nalézt odpověď sám.

A tak nyní, o pět zim později, Mrtvý zrak vstoupil do lesa, který patřil Jiným.

Ten prastarý borový les ho přitahoval, tak jako měsíc přitahuje příliv. Na rozdíl od ostatních ho ten les dlouho fascinoval. Od té doby, co zjistil, že je Bohyně mrtvá, začal věřit, že se v lese může ukrývat víc než jen nepřátelé a smrt – můžou tam být odpovědi.

Nebylo však nijak snadné být tady sám. Nebyly tu žádné hladké stěny ze skla nebo kovu – žádné bludiště stezek mezi budovami, jež poskytovaly útočiště a zároveň možnosti úniku. Byla tu jen neúprosná obloha, les a Jiní.

Mrtvý zrak si poškrábal jizvu od trojzubce na předloktí. Ten pohyb ho přiměl se na kůži zadívat. Kolem zápěstí a loktů se mu na kůži začaly hromadit praskliny a vysílaly do kloubů bolest. Do svalů začala prosakovat povědomá strašná otupělost. Zaťal zuby proti jejímu vábení.

„Nepoddám se,“ procedil Mrtvý zrak mezi zuby. „Můj život bude znamenat víc než jen ten nekonečný cyklus nemocí a smrti. Jiní nepřicházejí do města, proto jdu místo toho do lesa. Musí existovat způsob, a protože je Bohyně mrtvá, musím nalézt odpovědi sám. Najdu své vlastní znamení – vlastní oběť.“ Mrtvý zrak poklekl a sklonil hlavu. „Ano, najdu znamení, a až ho naleznu, přinesu tu odpověď lidu.“

Les kolem něj zcela utichl. Potom, s vznešeností jen o stupeň menší než obraz Bohyně vábící ze srdce města, vystoupil z porostu před ním jelen.

Mrtvý zrak se bez váhání na zvíře vrhl a polapil ho, jak uskočilo zpátky a snažilo se mu vytrhnout. Mrtvý zrak však chytil jelena kolem krku a zabořil paty do vlhké půdy lesa. Stvoření se pokoušelo vzepnout a udeřit Mrtvého zraka kopyty, jenže on zvíře popadl za parohy a vší silou v masivních pažích začal kroutit jelenovou hlavou – táhl ji pořád vzad, až zvíře ztratilo rovnováhu a ztěžka dopadlo na bok. Na zemi sebou trhalo a lapalo po dechu.

Mrtvý zrak nezaváhal. Vrazil koleno mezi jelenovu hlavu a krk a přišpendlil paroháče k zemi. Potom z pouzdra na opasku vytáhl trojzubou dýku, zvedl ji, připravený zanořit ji do místa v jelenově páteři, což by zvíře paralyzovalo. Než však mohl Mrtvý zrak udeřit, střetl se očima s jelenovým tmavým okem. Mrtvý zrak v něm spatřil svůj odraz stejně jasně, jako by stál před zrcadlem. Jednou rukou držel trojzubec ve vzduchu. Druhou sáhl dolů, v gestu, jímž jako by volal jelena k sobě. V tom odrazu neviděl Mrtvý zrak sebe, ale Její obraz – Zubaté, mrtvé Bohyně.

Tělem mu projela žhavá, silná a vzrušující síla porozumění. Znamení bylo zřejmé. Mrtvý zrak se stal Bohem! A věděl, co musí udělat.

„Jsem žnec! Nezabiju. Budu usmiřovat, ne zabíjet. Budu sklízet, ne rvát. Tak znovu učiním lid silným. Potom se sklizeň může rozšířit za hranice města – za domov lidu – do celého světa.“

Zastrčil dýku do pouzdra a vytáhl z cestovního vaku na rameni lano, kterým jelenovi svázal přední a zadní nohy. Když se zvíře nemohlo osvobodit, Mrtvý zrak uvázal druhé lano kolem paroháčova krku a volný konec omotal kolem nízko visící větve mladé borovice. Zvíře tak mělo co dělat, aby se mohlo nadechnout, než aby se snažilo osvobodit.

Pak Mrtvý zrak znovu vytáhl svůj trojzubec. Neobrátil se s ním na jelena, místo toho ho přiložil ke své paži a řízl do prasklin ve své kůži, až z nich vytryskla růžová tekutina. Teprve pak začal ukrajovat maso z živého jelena.

Mrtvý zrak pracoval rychle a efektivně. Přijal jelenův řev, vpíjel ho do sebe, jako by to byla voda pro muže umírajícího žízní. S láskou opatroval každý kousek jeleního masa a pomazával paroháčovy otevřené rány kapkami z vlastních ran, než opatrně obalil každým proužkem zvířecí kůže svou rozpraskanou pokožku. Ačkoli bylo jelení maso živé a teplé na dotek, jeho vlastní rány chladilo a okamžitě utišovalo bolest a žár.

Jelen vstoupil do Posvátné krajiny, místa mezi životem a smrtí, mnohem rychleji, než by si Mrtvý zrak představoval, příznaky však nemohl přehlédnout. Ještě jeden proužek, a zvíře se rozloučí se životem a začne přijímat nevyhnutelnou smrt. Mrtvý zrak sklonil hlavu a přiložil zakrvácenou ruku na znamení trojzubce na předloktí.

„Děkuji ti, jelene, za dar tvého života. Přijímám ho s vděčností.“

Než však mohl Mrtvý zrak uříznout ještě jeden pásek jelení kůže, očima znovu zachytil paroháčův zrcadlový pohled. Mrtvý zrak se zarazil, zhypnotizovaný pozoruhodným obrazem sebe jako Boha.

Mrtvý zrak začal pomalu chápat.

Co by očekával do svého Boha? Pravdu, spravedlivý hněv, soucit. A skrz odraz v jelenově oku nalezl odpověď.

Jsem žnec, ne Zubatá. Musím si upřít poslední ránu. Musím osvobodit svého posla, abych naplnil osud, který jsem mu určil tím, že jsem s ním sdílel svůj život a své rány.

Mrtvý zrak dvěma pohyby dýky rozřízl smyčku kolem jelenova krku a nohou. Vzápětí ustoupil a sledoval zvíře, jak se drápe na nohy. S bílýma očima a kůží, z níž kanuly krvavé kapky deště, se jelen odbelhal pryč.

Mrtvý zrak ho sledoval a pohledem zabloudil do dáli, kde se borovice vzpínaly do ohromných výšek jako obří hlídači, kteří stráží tajemství a magii, jež čekají za hranicí mrtvého města spolu s Jinými.

Mrtvý zrak se pousmál.

4. kapitola

K Mariinu doupěti vedla cesta do kopce, byla však na tu námahu, za níž čekalo bezpečí domova, už zvyklá. Když došla k prvnímu houští kopřiv, Mari ze sebe setřásla část té ostražitosti, kterou si každý, kdo nehledal smrt, musel s sebou v lese v noci nosit. Místo aby se vyhnula pichlavému křoví, Mari do něj směle vstoupila a s lehkostí obcházela houstnoucí trsy žahavých rostlin. Zarazila se, teprve když došla k čemusi, co vypadalo jako stěna z trní. Sehnula se, zvedla jednu ze dvou ošoupaných holí skrytých pod větvemi a s její pomocí odtáhla stranou husté šlahouny lepkavých kopřiv a zase za sebou jejich ochrannou stěnu spustila, jakmile prošla.

Tudy už šla pomaleji, ale pořád do kopce. Tajné stezky skrz háj připomínaly bludiště, Mari však jejich tajemství znala. Hájek byl naplánován, vysázen a opečováván generacemi Luňanek, jež se snažily ukrýt své doupě před zraky ostatních.

Všichni poutníci žijí v doupatech, která si vytvořili v přírodě – obvykle si za svůj domov vybírají obtížně dostupná, skrytá místa. Ženy často mívají svá doupata pohromadě. Muži, dokonce i ti zadaní, žijí odděleně od žen z klanu, protože vinou noční horečky je soužití nebezpečné i obtížné zároveň. Příslušníci klanu se však před sebou navzájem neskrývají. Ženy se starají o každodenní život – vychovávají děti, pěstují plodiny, tkají, radí se a stanovují pravidla. Muži loví a slouží jako ochránci klanu.

V matriarchálním řádu je absolutní vládkyní každého klanu jeho Luňanka. Nejenže má moc smýt z klanu noční horečku, je též jejich léčitelkou – legenda dokonce praví, že Luňanka klanu ochraňuje pravého Ducha kmene, a dokud se jí daří, klan prospívá.

Jak Mari procházela bludištěm kopřiv, cítila, jako by ji hájek objímal, skrýval ji a ochraňoval, stejně jako její matka. Opatrně odtáhla stranou poslední tlustou žahavou větev a vstoupila do mechem pokrytého otvoru, za nímž se nacházel vysoký oblouk, který rámoval masivní dřevěné dveře jejich doupěte. Oblouk zdobila nádherně vyrytá podobizna Matky Země. Po stranách byla vyhlazená a lesklá od častých doteků generací Luňanek, které žily v jeskyni šťastně, zajištěně a v bezpečí.

„A proto mají všichni až na Luňanku a její dcery zakázáno vědět, kde se nachází její doupě,“ promluvila Mari k tiché rytině. „Duch klanu musí zůstat ukrytý a v bezpečí, pokud se má klanu dařit.“ Přiblížila se ke dveřím a napodobila matčiny pohyby – dotkla se prsty svých úst a potom je přitiskla na rytinu Matky Země. „Prosím, dohlédni na mámu a přiveď ji bezpečně domů,“ zamumlala.

Doupě ji přivítalo známým prostředím a vůní. Shodila ze sebe plášť a zamířila přímo k vědru na mytí. Ponořila ruce do studené vody a stříkla si ji na obličej a paže. Vydrhla ze sebe zatvrdlou hlínu a krycí bláto, omyla nepříjemnou masku, kterou byla nucena denně nosit. Osušila si tvář i ruce, nevšímala si slepených vlasů a pro sebe si zamumlala: „Kéž by…“ S tím se posadila ke stolu. Zvedla nedokončenou kresbu Ledy a promluvila k ní slovy, které by si nikdy nedovolila říct své matce osobně, jelikož zněla tak bezcitně.

„Mami, kéž bys ho nikdy nepotkala. Kéž by ses zamilovala do jednoho z mužů v klanu. Mohla bych být jako všichni ostatní. Pak bych skutečně mohla stát vedle tebe, aniž bychom byly vypuzeny nebo něco ještě horšího.“

Mari se v duchu otřásla. „Tohle mi nepomůže. Jsem teď ještě smutnější. Musím se z toho vzpamatovat, než se máma vrátí domů. Už tak si o mne bude dělat starosti a bude vyčerpaná z omývání klanu. Pořád se o mě bojí a péče o klan ji pokaždé vyčerpá.“ Mari se odmlčela a potom zašeptala myšlenku, která se objevila nablízku každou třetí noc, kdy byla máma pryč.

„Nenávidím je. Nenávidím hraboše. Využívají ji a zneužívají. Jednoho dne ji vysají až do dna.“

Drahoušku, nechovej nenávist k svému klanu. Chovám tě v svém srdci, ale také v sobě nesu Ducha klanu. Je mým nejmilejším přáním, že jednoho dne budeš nést toho Ducha i ty.

Mariinou myslí prolétla matčina výtka. Donutila se uklidnit své myšlenky a soustředit se na to jediné, co jí vždy přinášelo radost – na své malování. Prohlížela si kresbu své matky, pečlivě ji zkoumala bystrýma očima umělkyně. Ano, ruce byly ze špatné perspektivy, ale to půjde snadno napravit. Dokonale se jí však podařilo zachytit matčin obličej. Ačkoli byla Leda Luňankou a duší klanu, na pohled byla obyčejná jako většina lidí. Měla husté obočí, široký nos a úzké rty. Na Mariině obrázku se však matčiny rty zvedaly do zářivého úsměvu, který se odrážel v jediném jejím rysu, jenž byl skutečně pozoruhodný – v jejích širokých stříbrošedých očích.

„Tohle jsem vystihla dokonale.“

Mari se bezmyšlenkovitě otočila k oválu z drahocenného skla velkému jako ruka, který stál na svém místě vedle uhlů, per a hrnků s inkoustem na jejím stole. Zvedla ho a pohlédla do toho magického povrchu.

Čerstvě umytá dívka, která na ni zírala, neměla sice matčin obličej, ale zdědila její široké stříbrošedé oči. Mari se dotkla vlasů a ucítila povědomou ztuhlost. Způsobovala ji hustá barva, kterou jí matka každý týden nanášela na vlasy, aby je měla tmavé a matné jako kalná voda. „Jako ostatní hraboši,“ pronesla Mari rezignovaně. Potřásla hlavou a promluvila ke svému odrazu: „Ne, neměla by sis stěžovat. Díky tomu zůstáváš naživu. Díky tomu se o tobě nedozvědí pravdu.“

Jak pohybovala hlavou, vlasy se jí pohnuly, a dokonce i v slabém světle plamenů její skvělý noční zrak, zděděný po matce, zachytil v zrcadle záblesk denního světla. Mari zírala do odrážejícího se povrchu a vytáhla ze slepených vlasů dlouhý zatoulaný pramen. Omotala si ho kolem prstu a vychutnávala si jeho měkkost. „Má barvu slunce. Už jsem skoro zapomněla.“

Mari si pozorněji prohlížela svůj odraz. Udělala správně, že se dívala pečlivě. Obočí se jí ve světle jeskyně zatřpytilo a z tmavě obarvených vlasů jí vykukovala její pravá blond barva.

„Máma měla jako vždy pravdu. Je čas je znovu obarvit,“ zamumlala.

Ne že by na tom nějak moc záleželo. Až půjde zítra ven – jestli půjde zítra ven, jestli bude slunce dobře skryto za mraky – Mari se ujistí, že si své blond obočí a obličej řádně zamaže tou blátivou pastou, kterou s matkou už osmnáct let zdokonalovaly. Měnila její jemné rysy na hrubší a transformovala ji v osobu, jíž nebyla – v čistokrevnou poutnici.

Mari přejela prstem po lince čistého obočí – jemného, zatímco matčino bylo husté – pak dolů po tváři k vysokým, pěkně tvarovaným lícním kostem a k malému rovnému nosu.

„Vidím tě, otče,“ zašeptala do zrcadla. „Je to jediný způsob, jakým tě kdy spatřím, ale vidím tě. Vidím tě v sobě a ten příběh znám. Máma jej nikdy nezapomene. Ani já nezapomenu. Jak bych mohla? Má jinakost mi tě každý den připomíná.“

Mari zrcadlo sklopila a začala se probírat hromádkou, o níž se její matka domnívala, že to jsou nedokončené kresby – Mari tak věděla, že se na ně Leda nepodívá bez jejího svolení. Skoro na dně hromádky to našla a vytáhla ten dlouhý, úzký list ven.

Kresbu dělala černým inkoustem vyrobeným z uvařených ořechů. Použila jen ta nejostřejší brka, aby vytvořila komplikované linie, jimiž scénu oživila. Z obrázku vystupoval vysoký muž, jehož rysy, s výjimkou očí, se podobaly Mariiným. Stál vedle vodopádu a usmíval se na obyčejnou mladou ženu, jež k němu obdivně vzhlížela očima její matky. V náručí držela nemluvně, zamotané do měkkých silných vějířů kapradin. Vedle muže byl ještě obrys velkého ostražitého psa.

„Potkali jste se náhodou,“ promluvila Mari a přejela prstem po podobizně svého otce. „Neměla ti dovolit, abys ji spatřil, ale udělala to. Neměla tě milovat, ale milovala. Řekla mi, že poznala tvé srdce, jakmile se ti poprvé podívala do tváře, protože v ní spatřila velkou laskavost.“ Mari se odmlčela a zvedla prst, aby s ním přejela po vlastním obličeji. „Říká mi, že tě také vidí v mém obličeji. Jenže se musíme skrývat – musíme tajit, co mezi vámi bylo, protože kumpáni a poutníci se nesmí družit, nesmí se milovat.“ Opatrně papír pohladila, jako by se dotýkala otce, s nímž se už nikdy nesetká. Pak zvedla své oblíbeno pero, ponořila ho do inkoustu a začala črtat přes otcovu kůži jemné vzory, které by zářily z jeho pokožky, kdyby absorboval sluneční svit, jenž dává kumpánům schopnost změnit to, co kdysi zničilo svět, v to, co vytvořilo nový světový řád.

Stejné jemné vzory vyzařovaly zpod Mariiny kůže, ale nikdy nebudou zářit z Lediny či z kůže kteréhokoli čistokrevného poutníka.

Mari sklonila hlavu nad papírem a celou noc zdokonalovala kresbu a přemýšlela nad příběhem, který jí matka vyprávěla stále dokola – jak se do ní ten muž, jenž ji měl zajmout, zotročit a jemuž měla být odporná, zamiloval. Jak se v tajnosti scházeli, objevovali skrytou krásu Ledina těla a zázračnou laskavost Galenova srdce. Jak z jejich lásky vzešla Mari a jak s ním měla Leda v plánu uprchnout – založili by svůj vlastní kmen někde daleko, v hloubi jiného lesa, kde by nebyli ani kumpáni, ani poutníci, kde by žili pouze Leda, Galen a dítě, které přísahali, že budou milovat.

„Ach, a ty taky.“ Mari se zarazila v přemítání nad kresbou a dotkla se hrubého náčrtku psa. „Znám tvé jméno, Orione, i tvůj příběh. Jenže neznám tvůj obličej.“ Mari zahlédla psy pouze čtyřikrát v životě, a navíc z tak velké dálky, že spatřila pouze jejich siluety, a ne rysy.

„Vyhýbej se psům, prchej před kočkami – skryj se v zemi, jinak si tě najdou,“ zašeptala Mari varování, které znají všichni poutníci. „Jenže v tom příběhu se skrývá víc,“ dumala nahlas, zatímco stínovala Orionovu srst. Leda jí řekla, že se v kumpánech zrcadlí jejich psi: vůdci-ovčáci jsou vznešení a udatní a lovci-teriéři jsou chytří a věrní. A když si vyberou člověka, k němuž se připoutají na celý život, i ten člověk pak má tyto skvělé vlastnosti.

„Tak proč nás kumpáni zotročují a chovají se k nám jako ke zvířatům?“

V tiché jeskyni na Mari odpověď nečekala. Povzdechla si a přála si, aby mohla na své otázky dostat skutečné odpovědi. Její matka jí samozřejmě řekla, že psem jejího otce byl silný ovčák, a že nebyl zlý ani krutý. Byl vším, čím vznešené zvíře má být, a vším, čím byl její otec, jeho kumpán – věrný, milující, laskavý a odvážný. „Říká, že tvoje srst byla hustší než králičí a měkčí než srnčí. Kéž bych tě znala. Kéž bych tak mohla dokončit tvou kresbu.“

Mari se otřásla, jako by prolomila hladinu po hlubokém ponoru. Bylo to nemožné přání.

„Zabili tě, než jsme se mohli dostat pryč,“ dodala Mari. „Tebe i mého otce.“ Její zrak padl na její miminčí verzi zavinutou do vějířovitých listů mateřských rostlin. „Chytili vás, když jste pro mě sbírali listy, a zabili vás, protože jste nás neprozradili.“ Mari zavřela oči a znovu si přála, aby neměla tak živou představivost a aby si v mysli nedokázala tak dobře představit tu smrtelnou scénu. I když od té strašlivé události už uplynulo osmnáct zim, Leda o tom nezvládla mluvit jinak než se slzami v očích.

„Sledovali ho na naše shromaždiště, pokusili se mě a tebe chytit do pasti, drahoušku. Jenže tvůj otec mi říkal, abych zůstala ukrytá, dokud na mě nezavolá. Toho strašného dne musel tušit, že je něco špatně, protože na mě nezavolal, ať vylezu z úkrytu. Tiše jsem s tebou čekala, usmívala se a domnívala se, že mě zkouší, aby se ujistil, že s tebou zůstanu v bezpečí.

Jenže to nebyl test. Přepadl ho bojovník a snažil se ho donutit, aby mu vyzradil, kde jsme. Můj Galen, tvůj vznešený otec, odmítl. Následkem toho on a Orion zahynuli.“

„Nezradil jsi nás, ale zanechal jsi nás napospas tomuto životu v utajení.“ Mari si odhrnula zcuchané vlasy z obličeje.

„Vím, že to nebyla tvoje vina. A máma dělala, co mohla. Celou dobu mě ochraňuje – miluje mě a je mou nejlepší přítelkyní. Dala mi život, přestože po tobě každý den teskní.“ Mari se smutně usmála na muže na obrázku a napadlo ji už asi po milionté, jak mohli on a její matka kdy věřit, že spolu budou moct vést nějaký život. „Ne v tomto světě,“ promluvila k němu a jeho duchu. „Ne v tomto životě. Vím, že to nechceš slyšet, ale pravda je taková, že lituju, že jste se ty a máma poznali. Máma by se jinak zamilovala do muže z klanu a já bych vypadala a cítila se jako normální poutnice. Máma by nebyla tak sama. Ani já.“

Mari ještě chvíli pracovala a pak konečně své pero odložila a kritickým okem si kresbu prohlížela. Čekala, až uschne. Ukáže ji své matce?

Asi ne. Když se poprvé pokusila nakreslit svého otce, poznala teprve něco přes devět zim. Hrdá na tu scénu, kterou nakreslila podle matčina vyprávění, ukázala obrázek Ledě. Její matka jí řekla, že je to nádhera – že zázračně zachytila Galenovu podobu. Ovšem taky zbledla, když ji uviděla, a ruka se jí třásla tak vehementně, že pro ni Mari musela obrázek držet. Ještě několik dní poté Mari poslouchala tlumené vzlykání, jež z matčina pokoje proudilo jako ztracené sny.

Všimla si, že Lediny vlasy potřebují víc vystínovat, proto se Mari znovu sehnula k obrázku a pracovala na mladší verzi matky plné nadějí, aby do ní vdechla život, zatímco si přála, aby nemusela žít ve lži a ve strachu – stále a pořád v obavách.

„A přeju si, abych konečně nalezla vlastní příběh…“

❍ ❍ ❍

Při hledání své odpovědi se Mrtvý zrak stal Bohem. Věděl to díky moci proudící jeho tělem, když začal shazovat kůži. Mělo by to být nemožné. Jelen nebyl jedním z Jiných. Přijetí jeho živého masa by nemělo fungovat. Dokonce ani vstřebání živého masa Jiných za těch jednadvacet zim, co byl Mrtvý zrak na světě, nefungovalo. Bez ohledu na to, kolik Jiných lidé polapili a zabili, nikdo se nevyléčil – ne doopravdy. Lidé vždycky ještě během jednoho roku onemocněli. Kůže jim popraskala, slezla, seschla a nakonec umřeli. Vždycky umírali.

Ale už nikdy víc.

Mrtvý zrak natáhl své silné paže, zatnul svaly a zasmál se. Požádal o znamení a ten jelen mu ho dal. Ať se staří muži plazí městem a žadoní u Zubaté, ať jim jejich kůže vydrží déle, nebo – když všechno ostatní selže – ať přitáhne víc Jiných do města, aby mohly jejich ubohé životy pokračovat.

Ne. Mrtvý zrak nebude o tohle žebrat u mrtvé Bohyně. A jestli chtějí lidé žít a prosperovat, musí přestat uctívat kovovou sochu a uznat Boha, jenž kráčí mezi nimi. Důkaz byl očividný, protože mu tělem kolovala moc.

Nejdřív musí lidi přimět, aby tomu porozuměli. Mrtvý zrak přemýšlel velice dlouho nad tím, jak k lidem promluvit. Ačkoli toužil vyhlásit pravdu, věděl, že lidé nejsou připravení ji slyšet. Ne, na nového Boha nejsou připravení, možná však přijmou nového šampiona.

Neschopné staré ženy mluvily za mrtvou Bohyni celé generace. O kolik snazší bude mluvit za Bohyni pro nového šampiona?

Za soumraku se Mrtvý zrak vydal k chrámu Zubaté. Nejprve měl radost, když uviděl mezi vatrami, které obklopovaly vchod a stezku z velkých polámaných cihel vedoucí k chrámu, tolik shromážděných lidí. Jenže pak si všiml, že většina z nich jsou staří, s nemocnou kůží a zemdlelýma očima bez života. Napadlo ho, že vypadají jak zbitá zvířata, která hloupě čekají na porážku.

Přistoupil blíž a pak se otočil tváří k lidem.

„Copak se k Ní žádný z vás nepřiblíží? To spokojeně umřete tady, ve stínu Její svatyně?“ zeptal se skupiny. Jeho hlas se odrážel od masivních zdí rozpadajícího se chrámu za ním.

„Uctíváme Zubatou odsud,“ odpověděl bělovlasý muž, jenž byl až na pár kousků rozedraného mechu přitisknutého k mokvající kůži nahý.

„Želvoune, Bohyně volá, a ty se Jí přesto klaníš z dáli?“ Mrtvý zrak se na starce zamračil.

„Zubatá volá na své strážkyně a ony jsou s Ní,“ namítl Želvoun a poškrábal se na ráně na paži. „Čekáme tady, jak nám strážkyně řekly, až Bohyně do města přivábí další skupinu Jiných. Pokud se budeme modlit a přineseme dostatek obětí, Jiní přijdou.“

„Myslím, že volá po něčem jiném! Myslím, že se strážkyně mýlí. Naše Zubatá je unavená ze starých žen a volá po Svém šampionovi!“

Dav propukl v šokovaný řev. Mrtvý zrak mávnutím odhodil svůj rozedraný plášť a stanul před nimi s nahou hrudí. Všiml si úžasu v očích lidí, když uviděli jeho odlupující se kůži a proužky jeleního masa, které odřezal a napěchoval do otevřených ran na svých pažích a trupu. Rány se mu zcela zahojily a zrůžověly novou zdravou kůží, která se uzavírala okolo jeleního masa tam, kde ho jeho tělo vstřebalo a nasálo ze zvířete sílu. Zaťal paže a vychutnával si sílu, která jím proudila. S ladností spíš jelení než lidskou vyskočil na stěnu chrámu, popadl jeden z tlustých provazů živé révy, jež spadaly z podstavce Zubaté, a s jeho pomocí vystoupal po hladké zelené vnější zdi. Když vylezl na balkon, snadno přeskočil přes římsu a automaticky před obří sochou padl na kolena.

„Přestože Bohyně není potěšena tvým nenadálým zjevením na Jejím balkoně, Zubatá svého žence přijme. Ukaž oběť, kterou nabízíš,“ dožadovala se hlavní strážkyně vysokým, tenkým hlasem.

Stále na kolenou vytáhl Mrtvý zrak z brašny přehozené přes své holé rameno krysu. Tlustý hlodavec, vysvobozený z vězení vaku, sebou začal vrtět.

Místo aby však Mrtvý zrak nabídl oběť strážkyni, jak se čekalo, prudce vstal a ohnal se trojzubou dýkou, kterou tasil z pouzdra u pasu. Zatímco strážkyně hrůzou lapala po dechu, ohnul krysu tak, že se napjala do oblouku, a obratným pohybem jí podřezal hrdlo. Rudá krev vytryskla tak vysoko, že potřísnila obličej Zubaté.

„Ona pláče! Oběť Mrtvého zraku přiměla Bohyni zaplakat!“

Z koutů balkonu, kde socha stála, přiběhly její strážkyně a strkaly se mezi sebou, aby měly lepší výhled.

„Proč? Proč jsi přiměl Bohyni k pláči?“ zeptalo se několik stařen vystrašeně.

„Copak na to nedokážete odpovědět?“ Hlas Mrtvého zraku naplnilo znechucení. „Copak skrz vás nepromlouvá?“

Hlavní strážkyně přimhouřila oči. „Odvažuješ se pochybovat o strážkyních Bohyně?“

Mrtvý zrak stál a odhodil stále teplé krysí tělo do jednoho z mnoha ohnišť. Hlavní strážkyně si nevšímal. Ostatní buď mlčely a zíraly na něj s hrůzou a obavami, nebo strkaly do ohně hůlky, aby vylovily vnitřnosti hořícího hlodavce. Hlasitě je srkaly hladovými ústy. Byly odporné. Nebyly nic jiného než ustrašené stařeny v nemocných vrásčitých tělesných schránkách, jež dávaly jasně najevo, že jsou za plodnými roky, za dobou žní a života. Mrtvý zrak mrštně vyskočil na okraj římsy za Zubatou a shlédl na lid.

S nervózním nadšením chaoticky přecházeli sem a tam, protože slyšeli strážkyně křičet, že Bohyně pláče. Zírali na Mrtvého zraka, v jejích očích se odrážely třepotající se plameny ohně a jiskry jako svítící červi v moři bledých tváří.

„Pláče radostí, protože se konečně objevil její šampion!“ Jeho hlas umlčel lidi jako zvuk trubky. „Modlil jsem se za sílu. Modlil jsem se za rady. A dostal jsem odpověď!“

Ta nejstarší ze strážkyň se k němu přiblížila, v jejím bledém propadlém obličeji se objevily nesouhlasné linie.

„Pouze strážci mají právo říct, zda Bohyně promluvila.“ Její hlas byl tak pronikavý, že Mrtvému zraku připadal jako dýka.

„Teď odejdi! Pokud Bohyně potřebuje šampiona, bude vybrán, jako je všechno vybráno pro lid, skrz naše čtení z vnitřností obětí.“

„Chceš říct skrz váš výnos. A copak nám vy stařeny neříkáte stále totéž už po celé generace? Co jiného ty vaše výnosy jsou? Daří se díky vašim slovům lidu líp, nebo z nich má prospěch jen několik vybraných – tedy strážkyně?“ prohlásil Mrtvý zrak.

„Rouhání! Rouhání! Rouhání!“ začaly strážkyně opakovat svými patetickými starými hlasy.

„Souhlasím! Rouhání bylo spácháno vůči Zubaté, ale její šampion napraví tyto špatnosti, které trvaly už příliš dlouho.“ Silný, hluboký hlas Mrtvého zraku prořízl šepot žen stejně snadno, jako jeho trojzubec projel živým masem.

„Pohleďte na mne! Podívejte se na mou kůži! Neseděl jsem tady nečinně, nečekal jsem, až bude jeden z Jiných procházet tak blízko města, aby byl polapen. Ulovil jsem jelena a naše Bohyně mě odměnila. Vstřebal jsem ho. Jsem jelenem, stejně jako je jelen mnou!“ Rozpažil, aby ho všechny strážkyně mohly vidět. „Odhalte se a dokažte, že vám naše Zubatá také prokazuje Svou přízeň.“

Stařena to dlouhými kostnatými prsty zamítavě odmávla.

„Já jsem strážkyně Bohyně. Ty jsi pouhý žnec. Nemusím ti nic dokazovat.“

„Neslyšela jsi mě? Jsem Její šampion!“ Mrtvý zrak bez váhání vyrazil vpřed. Zvedl strážkyni za vychrtlý pas, hodil ji nahoru a nabodl na trojzubec, který socha nad nimi svírala. Zatímco stará žena vřískala a škubala sebou bolestí v smrtelném zápase, Mrtvý zrak se otočil k ostatním strážkyním. Zpanikařily a pokusily se před ním uprchnout, jenže každou z nich snadno chytil a shodil ji z balkonu na rozpraskaný chodník pod chrámem.

Naplněn spravedlivou silou Mrtvý zrak znovu vyskočil na římsu a tentokrát stanul v blízkosti ohbí kynoucí paže Zubaté, jako by ho objímala.

„Ještě někdo má námitky proti mému právu být šampionem?“

Lidé shromáždění okolo krvácejících polámaných těl umírajících strážkyň poklekli. Mrtvý zrak si zapsal do paměti každý obličej. Všiml si, kdo zůstal a kdo zmizel ve stínech nočního města. Potěšilo ho, že tady zůstali ti mladší. Stejně tak měl radost, že tu chyběl Želvoun a zbytek starších.

To je dobře. Pro slabé a umírající nemá využití.

„Nepochybujeme o tobě!“ zvedl se první hlas a po něm další a další. „Nepochybujeme! Nepochybujeme o tobě!“ začali lidé skandovat.

Mrtvý zrak si užíval jejich uctívání a blaženě se na ně usmíval, zatímco mu myslí běžely nekonečné možnosti, jež mu nabízela budoucnost.

5. kapitola

Vysoko nad lesní půdou se pohnula mladá fena. Odtáhla se od posledního druha ze svého vrhu – jediného štěněte, které si ještě nevybralo svého kumpána. Očichala ho, nadechla se známé uklidňující vůně štěněcího doupěte, jejich matky a syrového králíka, z něhož se oba nedávno nakrmili. Velké štěně si povzdychlo, zívlo a skulilo se k ní, než si položilo packu na čumák a znovu usnulo. Fenka na okamžik skoro dovolila, aby spánek přemohl i ji, jenže opět v těle ucítila to volání, tentokrát silnější.

Nemůže spát. Musí najít toho, kdo bude jejím partnerem, jejím životem, jejím kumpánem.

Dveře štěněcího doupěte byly zavřené, chránily ho před chladem, který přicházel s prodlužujícími se stíny. Posadila se před ně a dvakrát zaštěkala – dvě ostrá bafnutí se velice lišila od štěněcího ňafání, které ze sebe vydávala až do tohoto večera. Muž, který dřímal v útulném místečku nedaleko otvoru, se okamžitě probudil – stejně jako velký ovčák schoulený vedle něj.

„Konečně!“ V hlídačově hlase zazněla radost. Rychle pohladil psa po hlavě, potom rozvázal a odtáhl stranou koženou zástěnu, která sloužila jako dveře do psího doupěte. Z mužova výrazu sálalo k štěněti nadšení. Zadívala se mu do očí a tělo se jí chvělo, jak netrpělivě čekala. Potom se muž usmál a dal jí ten nejdůležitější pokyn v jejím mladém životě:

„Hledej!“

Fenka bez váhání vyskočila z doupěte na úzkou stezku venku a dala se do běhu. Hlídač se svým psem po boku zvolal:

„Fenka si začala vybírat! Je čas!“

Kmen často debatoval o tom, podle čeho si štěně svého kumpána najde. Stojí za tím vzhled dané osoby? Nebo nějaký unikátní pach? Nebo je to štěstí spojené, možná magicky, s osudem? Kdyby mohl kmen se štěnětem sdílet okamžiky těsně před volbou, všechny strany by překvapilo zjištění, že pravdu nemá nikdo a zároveň všichni.

„Vykliďte stezku! Uhněte z cesty! Fenka si vybírá!“ křičel hlídač s dlaněmi kolem úst a varoval lidi, kteří se pomalu toulali do svých hnízd a mysleli víc na krásu zapadajícího slunce a aroma vařících se jídel než na mladého psa, jenž tiše a hbitě běžel po klikatých stezkách s jediným cílem.

„Fenka si vybírá!“ Volání se neslo mezi kmenem, který se začal vynořovat ze svých útulných hnízd. Lidé dychtivě pozorovali štěně, jehož tempo bylo čím dál zběsilejší.

„Rozsviťte lampy. Nijak by jí nepomohlo, kdyby sklouzla ze stezky dřív, než si zvolí!“ zaburácel hlas. Lidé zažehli pochodně, protože sluneční světlo sláblo a stíny se dál prodlužovaly.

Zatímco štěně pelášilo po rozlehlých chodnících, jež spojovaly obydlí, kmen následoval mladého ovčáka. Na tvářích těch, kteří měli za společníky vlastní psy, se objevovaly chápavé úsměvy, a naopak ti, kdo svého psího druha ještě neměli, se tvářili dychtivě a nadějně.

Během pár minut doprovázela psí hledání hudba. Nejprve tichá – ozýval se jen hluboký, rezonující rytmus bubnů, jako by chtěl pobídnout ťapkání jejích tlapek na dřevěných prknech chodníků. Brzy se k bubnům připojily flétna a struny a nakonec křišťálová krása ženských hlasů zvedajících se dohromady v dokonalé harmonii.

❍ ❍ ❍

„Bujně rosteš – bujně rosteme,

a stále dál a dál.

Tajemství znáš – tajemství známe,

a neseme dál a dál…“

❍ ❍ ❍

Sladké tóny nejposvátnější hudby kmene obklopovaly štěně, které doběhlo k padacímu mostu a posadilo se. Netrpělivě poskakovalo na dvou předních nožkách a poštěkávalo do rytmu, jako by se snažilo píseň popohnat stejně jako ty, kteří ovládali most.

„Dokonce ani nečeká, až se plošina zachytí!“ vykřikl hlídač a neúspěšně se pokusil chytit štěně za zátylek, než sebralo sílu a skočilo z částečně spuštěného mostu. Všichni vydechli úlevou, když se štěně nezřítilo na lesní půdu patnáct metrů pod nimi, ale zachytilo se předními tlapkami za vzdálenou stranu mostu a vyškrábalo se na širokou pevnou plošinu.

Table of Contents

Poděkování

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola

4. kapitola

5. kapitola