Obsah

První den

Druhý den

Třetí den

strana 1 – patitul

Bretaňská idyla

strana 3 – titulní list

Jean-Luc Bannalec

Bretaňská idyla

Desátý případ pro komisaře Dupina

EUROMEDIA GROUP

Jean-Luc Bannalec

BRETONISCHE IDYLLE

Kommissar Dupins zehnter Fall

Copyright © 2021 by Verlag Kiepenheuer & Witsch Köln, Germany

Alle Rechte vorbehalten

Translation © 2023 by Jiří Pondělíček

ISBN 978-80-242-8534-4

À L.

A památce mého přítele Uweho Rosenfelda,

Bretonce srdcem

Neb a fell dezhañ ober fall,

A gav un digarez pe un all.

Kdo chce činit zlo,

výmluvu si vždy najde.

Bretaňské přísloví

První den

Komisař Dupin měl nového přítele.

Dupin tehdy, stejně jako dnes, vyplaval daleko na moře, když se setkali poprvé. Komisař měl rád, když se ocitl v moři úplně sám. To se ho zmocňovala zcela zvláštní nálada, úžasně ztišený klid a mír. Miloval především onu bláznivou perspektivu: oči jen těsně nad hladinou, nebe a oceán jako by byly nekonečné, nekonečně širé. A nekonečně modré, lišily se od sebe pouze v odstínech na spodní a horní modrou. Dnes byl pás oblohy o něco světlejší. Mnohdy to bylo také obráceně. Nebe a moře spolu hrály v Bretani tuto hru ustavičně: Vzájemně si kradly modré odstíny, jako by spolu závodily. A byly dny, kdy se vybarvily do přesně stejného tónu a přiměly tak horizont, aby zmizel, dny, kdy harmonicky splývaly, až z toho lidi jímala závrať. Pak nebylo vidět nic než jedno jediné nebeské moře, jedno jediné mořské nebe. A nedalo se říci, kde končilo jedno a začínalo druhé.

Když si byl zaplavat přede dvěma týdny, náhle se před ním zjevilo cosi šedého. Zprvu čenich, pozoruhodný čenich, jednoznačně ochlupený, s dlouhými bílými vousky po stranách. Jen pomalu poklesl, až bylo možné spatřit pár lesklých tmavých oček a zašpičatělou hlavu.

Tuleň.

Přesněji řečeno tuleň kuželozubý, un phoque gris, jak ho později poučili Riwal a Nolwennová – jeho první inspektor a „asistentka“, která byla mnohem víc než asistentka. Tvrdit, že měl Dupin při tomto prvním setkání strach, by bylo přehnané. Dalo se hovořit spíše o respektu. Samozřejmě mu nebylo v prvním okamžiku příliš do smíchu. Koneckonců jsou tahle impozantní zvířata mohutná, a přece enormně mrštná. Mořští akrobaté, hezcí na pohled, roztomilí jako miminka, ale v podstatě pořád šelmy. A co bylo rovněž na pováženou – také v moři možná existoval jakýsi druh vztekliny, každopádně tento exemplář nebyl příliš plachý, což bylo u volně žijících zvířat všeobecně považováno za podezřelé.

Dupin na chvíli znehybněl, jak nejvíc to šlo, pohled upřený na tuleně, a pak se udržoval na hladině mírným mácháním rukou. Naštěstí bylo moře v tom místě hladké jako vypnuté prostěradlo, nikde ani náznak vlny. Tak tomu bylo v poslední době pořád od chvíle, kdy zavládlo velké horko, la canicule, jež pevně svíralo celou západní Evropu a výjimečně také Bretaň, region, který býval vlny veder obvykle ušetřen. Ce n´est pas normal, všeobecné pohoršení se nedalo nikde přeslechnout, ani v supermarketu, u holiče, u pekaře, ve vinotéce, v kavárně nebo při náhodných setkáních na ulici. V Rennes byl v těchto dnech naměřen hrůzostrašný teplotní rekord 40,1 stupňů, v Concarneau nicméně pouhých 34,7 stupňů. To se ještě nestalo od doby, kam sahala lidská paměť.

Tuleň předtím plaval rovně, jistým způsobem stanuli v průzračné vodě proti sobě. Zvíře se tvářilo zvědavě, možná udiveně, jako by se v duchu ptalo, kdo že to plave v jeho živlu. Posléze Dupin usoudil, že bude nejlépe, když se vrátí klidně a bez hektických pohybů zpátky na břeh. Tuleň ho doprovázel, jak zjistil. Dodržoval zdvořilý odstup a doplaval s ním až k pláži. Dupina to velmi dojalo. Ještě hodnou chvíli stál na okrajové linii moře.

To se stalo předminulý čtvrtek. Od té doby na něj tuleň čekal každé ráno, když kolem osmé dodržel přísný letní rituál a přišel si zaplavat na domovskou pláž ještě předtím, než se vydal do práce. Aby ho posléze doprovodil ven na moře. Rozverně plaval na břiše, na zádech, podplavával ho a kroužil kolem něj, rejdil křížem krážem ve vodě, aniž se od něj příliš vzdálil. Když potom Dupin vylezl z moře na pláž, chvíli ho ještě pozoroval a pak se rozhodl ponořit a věnovat se do příštího dne jiným činnostem. Tu a tam během společné plavby hlasitě zamlaskal, a když se loučil, vydal ze sebe zpěvavé zapísknutí, jehož význam komisař zatím nepochopil. To vzápětí přešlo v temné zamručení.

Také dnes, byla středa 7. srpna, tuleň na Dupina čekal. Trpělivě plaval vedle něj. Komisař obdivoval jeho shovívavost, musel přece vnímat, že se ten človíček vleče tempem mořského šneka. Atlantik se z nějakého důvodu – možná se změnilo proudění – přes noc ochladil. To se občas stávalo dokonce i za velkých veder a právě nyní bylo toto ochlazení velice vítané. Při teplotě 23 stupňů byl Atlantik v Baie de Concarneau předtím nezvykle vyhřátý. Když se Dupin obrátil a zamířil zpátky, spatřil na pláži divoce gestikulující osobu. Chvilku trvalo, než poznal, o koho jde. Byl to Riwal.

„Šéfe! Šéfe!“

Dupin se podíval na hodinky. Bylo osm dvacet. V čem je problém? Domluvili se přece na tři čtvrtě na devět. A na komisařství to nebylo daleko. Vlastně by si ještě stačil v Amiralu rychle vypít petit café. Nolwennová a Riwal si chtěli „naléhavě a definitivně“ promluvit o „té velké slávě“: Desáté výročí Dupinovy služby. Měla se konat za dva dny, v pátek večer. Výjimečně neměla oslava proběhnout v Amiralu, volba padla po několikatýdenním zvažování na Ty Mad v Douarnenezu.

Poslala snad Nolwennová inspektora, aby se ujistili, že skutečně přijde? „Moc času bohužel nemáme,“ připomněla komisaři den předtím, neboť už v 11:30 měl schůzku s velitelem hasičů. Dupinovi celý ten rumraj beztak nebyl po chuti, diskuse se táhly už celé týdny, poté co rezignoval a souhlasil s oslavou. Vůbec netušil, o čem by měli dneska ještě debatovat. Nolwennová to přeháněla, a to bezmezně.

Riwal na břehu nyní mával ještě zoufaleji. Také tuleň inspektora zaznamenal. Zastavil se a hleděl k pláži. Zdálo se, že se tváří vysloveně skepticky.

„Šéfe! Šéfe, mrtvola!“

Dupin si na okamžik nebyl jistý, zda se nepřeslechl.

„Co?“

„Mrtvola! Šéfe, máme mrtvolu!“

Inspektorova slova se rozléhala na celý záliv. Nebylo pochyb.

Mrtvola!

Naštěstí se toho v téhle hodině ještě mnoho nedělo. Jen Dupinova sousedka, stará madame Claudelová, kráčela po pobřežní promenádě, bagetu v podpaží. Přirozeně, jak by to také mohlo být jinak, zůstala stát a zvědavě pozorovala celý výjev.

„Hned tam budu, Riwale.“

Dupin začal kraulovat, jak nejrychleji dovedl. Zdálo se, že si tuleň všiml, že se děje cosi neobvyklého, poplašeně se rozhlédl a pak starostlivě doprovodil Dupina k břehu.

„Kde? Kdo to je?“

Dupin se rozběhl, ještě když byl ve vodě, a hnal se k inspek-
torovi.

„Mrtvý muž, v moři. V doëlanském přístavu. Našel ho jeden rybář.“

„A nezná ho?“

„Ne.“

Dupin proběhl kolem Riwala, aniž zpomalil, a zamířil ke svému oblečení ležícímu o kus výš na pláži. Riwal ho následoval.

„Ukazuje něco na trestný čin?“

„Zatím ne.“

„Když ho ten rybář nezná, tak není odsud.“

Doëlan byla víska přináležející k malé obci Clohars-Carnoët.

Komisař doběhl ke svým věcem – ručník, džíny, polokošile, boty.

„Pravděpodobně není.“

„Pohřešují někde někoho?“

„Ne. Dva četníci z Quimperlé už jsou na cestě, měli by zakrátko do Doëlanu dorazit. Soudní lékař už tam míří taky.“

„Fajn.“

Nebyl čas se utřít ani si svléknout plavky. Musel si na ně džíny prostě natáhnout.

„Vezmeme si můj vůz!“

Dupin se rozběhl.

„Mořská mlha, šéfe, brume de mer.“

Po deseti letech v Bretani Dupin už tenhle jev znal, ale pokaždé to pro něj byla velká podívaná. Mlha se vynořila jakoby odnikud. Celou dobu, co jeli, vystavovala bretaňská obloha na odiv svou bezvadnou atlantickou modř. Mlha se ukázala, teprve když sjížděli k přístavu. Jedinečný bělostný opar vznášející se nízko nad mořem. Dupin odhadoval viditelnost asi na deset metrů, pak už byly vidět jen siluety a kontury, lodě, čluny, skály a bóje se daly pouze vytušit. Vše se ztrácelo v převalující se nicotě. Hranice byla ostrá: Kde končilo moře, končila také mlha. Jako by narážela na neviditelnou zeď. Ležela jen nad mořem. Bylo to až strašidelné.

Kadeg, Dupinův druhý inspektor, dorazil s Le Mennovou a Nevouovou – oběma policistkami, které Nolwennová předloni vybojovala jako již dávno potřebnou posilu týmu – o několik minut dříve. Připluli už na loďce k mrtvole, která ještě ležela ve vodě. Uprostřed mořské mlhy. Nebyli vůbec vidět.

„Maritimní stratus, šéfe.“ Také Riwal a Dupin si mezitím vzali loďku, podle komisaře až nebezpečně malinkou. Modrobíle natřenou a vybavenou dvěma obyčejnými dřevěnými vesly.

„Přísně vzato to není vůbec žádná mlha, ale opravdové oblaky, které se utvoří nad mořem, když vyhřátý vzduch z vnitrozemí dorazí na pobřeží a prudce se ochladí.“

Byl to naprosto nevhodný okamžik k výkladu meteorologických záhad. Krom toho bylo Dupinovi úplně jedno, co přesně jim bránilo ve výhledu.

Vzápětí se ale Riwal vrátil zpět k věci. „Jeden z četníků si vzal na starost auta v přístavu a zjišťuje, zda nejsou některá cizí, a správce přístavu kontroluje lodě.“

„Odněkud se sem musel dostat,“ zamručel Dupin nevrle.

„Musíme si dát pekelný pozor, šéfe, odliv už dosáhl skoro nejnižšího bodu. Máme zrovna co dělat s výrazným koeficientem, chybí mnohem víc vody než jindy. Vpravo a vlevo od plavební dráhy číhají ostré útesy.“

Chatrná loďka se povážlivě kývala a kolébala, třebaže široko daleko nebyla jediná vlna.

„A poslední vodní masy odtékající z ríi vyvolávají extrémně silné proudy,“ dodal Riwal, „A ty zrovna neulehčují manévrování.“

Jak moc Dupin miloval plavání, tak moc nenáviděl plavbu a bylo mu úplně jedno, na jaké lodi. Riwal vesloval na pravoboku, Dupin na levoboku. Inspektor co chvíli vstával, aby se poohlédl po ostatních, což vratkou kocábku rozkolébalo ještě víc.

„Tady vzadu! Tady!“

Kadegův strohý vojenský styl. Jedna z několika jeho protivných vlastností, kterých si člověk bohužel hned všiml. Naopak trvalo déle, než našinec objevil jeho sympatické stránky. Dupinovi to trvalo hezkých pár let.

Asi to bylo mlhou, ale Kadeg jako by zněl zblízka a zdálky současně. Ani při nejlepší vůli by Dupin nemohl říct, kde se jeho inspektor nachází.

„Tak jo,“ prohlásil Riwal.

Jak zjistili, odpluli příliš daleko, Dupin udělal několik rázných záseků veslem a loďka se otočila. Z oparu před nimi se jako přízrak vynořilo masivní kamenné molo, táhnoucí se od břehu hluboko do moře.

„Ještě kousek, sem!“

Vedl je mocný hluboký hlas Nevouové. Vedle Kadega a Nevouové rozpoznal Dupin vytáhlou copatou Le Mennovou a jednoho četníka z Quimperlé. Kadeg a Le Mennová klečeli na přídi a nakláněli se hluboko přes úzké zábradlí člunu, Nevouová a četník je drželi za nohy. Byl na ně komický pohled.

„Bonjour, monsieur le commissaire.“ Plachý hlas patřil četníkovi.

„Vy také patrně nemáte tušení, kdo by mohl být ten mrtvý, že?“ Dupin to řekl příkře, ačkoli nechtěl.

„Ještě nikdy jsem ho tady v kraji neviděl,“ hlesl četník vystrašeně. „Může to být taky cizinec, teď v sezoně se to tu turisty jenom hemží.“

Byl začátek srpna. Čtyři týdny po národním svátku 14. července zde pobývalo nejvíc Francouzů. Navíc sem přijížděli turisté i z jiných zemí.

Riwalovi a Dupinovi zbývaly už jen dva tři metry k člunu kolegů a měli celou tu scénu jako na dlani. Mezi dvěma bílými bójemi bylo natažené lano, na němž byla připevněná další lana určená k uvazování lodí. Mrtvola se do nich zapletla a proud ji namáčkl na jednu z bójí. Kadeg a Le Mennová se snažili tělo vyprostit.

„Už to budeme mít,“ zachrčela Le Mennová a máchala dlouhý cop ve vodě. „Ještě chvilku.“

Dupin ulpěl pohledem na mrtvém.

Riwal přemístil loďku několika šikovnými rázy na druhou stranu bóje tak, aby byla přímo u mrtvoly. Komisař si klekl na příď a nedbal na mocné kymácení, které tím vyvolal.

Mrtvý byl hubený, nijak zvlášť velký, ani malý. Kolébal se na zádech. Proud mu pravidelně stlačoval hlavu pod vodu, pak se pokaždé zničehonic vynořila, byla to hrůzostrašná podívaná. Celé tělo bylo neustále v pohybu. Nejúděsněji ale působily oči v úzkých strnulých škvírách, z nichž vykukovaly mokré skelné zřítelnice.

Víčka byla naběhlá. Muži mohlo být tak kolem šedesáti let, měl krátké vlasy a hrubý, nepřirozeně růžový obličej.

„Neleží moc dlouho ve vodě,“ konstatovala Le Mennová klidně a stejně jako předtím škubala lanem. „Jednoznačně.“

„Pár hodin maximálně,“ upřesnil Kadeg důležitě.

Muž měl na sobě černé látkové kalhoty a zelenou košili s krátkým rukávem, proud mu obnažil půl břicha.

„Kde trčí doktor Lafond?“ Dupin se chtěl užuž posadit, když se náhle zarazil.

„Před chvílí volal,“ sdělila mu Le Mennová, „Hned přijede do přístavu…“

„Riwale,“ přerušil ji Dupin a znovu si klekl. „Můžete zajet s loďkou o kousek blíž?“

Komisař se nahnul co nejvíc přes příď loďky, která se naklonila.

„Co je, šéfe? Co jste viděl?“

„Ještě blíž, Riwale!“

Inspektor dělal, co mohl. Bylo úžasné, jak vstoje ovládá člun pouze jedním veslem. Dupin se skoro dotýkal nebožtíkova těla, když vtom se loďka prudce otočila.

„Sakra!“ ujelo Dupinovi.

„To dělá proud, šéfe. Jsme bez šance.“

Zdálo se, že bude marné manévr zopakovat.

„Monsieur le commissaire, co kdybyste nám pověděl, co máte v úmyslu?“ ozval se podrážděně Kadeg. Držel nyní mrtvého za pravou nohu.

„Já…“

Dupin zmlkl. Vzápětí prolezl kolem Riwala na záď, odložil zbraň – ještě důležitější než jeho posvátný notes – varoval inspektora úsečným „Pozor!“ a skočil do vody. Nakrátko se ponořil a několika mocnými tempy doplaval k bóji.

„Jste v pořádku, šéfe?“ Riwal věděl, že další otázky jsou zbytečné. Když si Dupin něco vzal do hlavy…

„Ano, jsem.“

Dupin předtím zahlédl cosi na krku mrtvého. Přinejmenším měl dojem, že něco zahlédl. Chytil se za lano napjaté mezi oběma velkými bójemi a přiručkoval k mrtvole. Odhrnul límec. Bylo to jednoznačné. Komisař se nemýlil. Na krku bylo možné rozeznat zjevná zranění. A to velmi specifická. Strangulační rýhy. Muže u bóje někdo zavraždil.

Dopravili mrtvolu před kancelář správce přístavu. Ležela nyní na asfaltu uprostřed rozsáhle uzavřeného parkoviště. Mlha nad mořem jako by zhoustla ještě víc, ale stále se držela tajemné hranice. Směrem do vnitrozemí bylo nebe jasné a modré, a to i nad parkovištěm.

Mrtvý ležel na pražícím slunci, které už nebylo bledé jako ráno. Ačkoli bylo teprve krátce po deváté, už pálilo jako čert. Přijel soudní lékař doktor Lafond s dvěma asistenty a předběžně mrtvolu ohledal. Na místo se dostavili rovněž kolegové ze zajištění stop a důkladně se porozhlíželi po přístavu. Vzdor své notorické nechuti vůči ukvapeným výrokům se Lafond nechal strhnout a prohlásil: „Očividně byl uškrcen provazem nebo šátkem, pravděpodobně teprve před čtyřmi třemi hodinami. Spíš třemi. To by znamenalo tak dnes ráno v šest. Déle to není.“ Následně lékař bezbarvě dodal: „Brutální smrt.“ O tom děsivým způsobem svědčily rány, zhmožděniny, šrámy a především hematomy na krku, jež nyní vystupovaly tím ohavněji, když je nezchlazoval Atlantik. Ubožák, Lafond o tom ani v nejmenším nepochyboval, spadl nebo byl shozen do moře až po smrti. Tím byly zjištěny základní skutečnosti. Dalo se s nimi pracovat.

Dupin, Le Mennová a Riwal krátce vyslechli rybáře, který mrtvolu objevil, když vplouval do přístavu. Vyrazil na lov krátce před půlnocí, stejně jako dva další pobřežní rybáři, kteří ještě byli na moři. Policisté mu znovu ukázali nebožtíka, ale ani teď při bližším ohledání mu nepřipadl známý.

„Vrah měl hodně velkou smůlu,“ zamumlala Le Mennová zničehonic.

Riwal a Dupin na ni tázavě pohlédli. „Kdyby se mrtvola nezapletla do šňůr na bóji, nikdy by se nenašla. Zahnalo by ji to prostě ven na moře a zmizela by navěky.“

Tak to bylo.

„Vypadalo by to na nešťastnou náhodu. Případ by byl odložen a spis o něm by se zařadil ke stovkám dalších hlášení o pohřešovaných.“

Docházelo k tomu stále znovu. Lidé se ztráceli v moři. Z navždy nezjištěných důvodů a za navždy nezjištěných okolností. Prostě zmizeli. Moře si je vzalo. Tak se to tu říkalo. Byla to součást bretaňského života.

„Le Mennová má naprostou pravdu,“ přisvědčil Riwal. „Byla to čistá náhoda. Bylo extrémně nepravděpodobné, že se mrtvý vůbec kdy najde.“

„Někdo ho přece musí znát.“

Kadeg, Nevouová a oba četníci už chodili s fotkou nebožtíka v ruce po vesničce dům od domu.

„Vezmu ho teď s sebou do Quimperu.“ Doktor Lafond stál vedle mrtvoly a stíral si pot z čela.

„Nemám námitek.“ Dupin pokrčil rameny. Pořád ještě z něj crčela voda.

Ledabylým krokem se k nim blížil nějaký muž, obě ruce zastrčené v kapsách kalhot, na sobě seprané šedé tričko, poseté tmavými skvrnami. Pracovní oblečení. Velké odstávající uši, možná tak pětačtyřicet let.

„Můžeme vám nějak pomoct, monsieur?“ zeptal se ho Dupin.

„Jsem správce přístavu,“ oznámil muž, aniž pozdravil. Prošel kolem zmáčeného komisaře, jen na chvilku na něm ulpěl pohledem a pak zamířil k nebožtíkovi.

„Jeden inspektor mi řekl, že se na něj mám jít podívat.“

Zastavil se těsně před mrtvolou.

„Ach, to jsem si mohl myslet. Provost, Patric Provost. Bellilois.“

Konstatoval to věcně, bez emocí, ruce pořád ještě v kapsách kalhot.

„Vy ho znáte?“ Dupin stál vmžiku vedle správce.

„Jezdí sem jednou za rok. Z šestého na sedmý srpen, jenom tehdy. To má starý Provost narozeniny. Jeho strýček, Jean Provost. Celá rodina pochází z Belle-Ȋle.“

„Jste si jistý, že je to on, monsieur?“

Naznačené přikývnutí.

Dupin pohlédl na Riwala. „Říká vám něco jméno Provost?“

Znovu jen přikývnutí.

Také Riwal byl vlastně Bellilois. Jeho sestra, která se s manželem, rodilým obyvatelem ostrova Belle-Ȋle, před několika lety odstěhovala na americké východní pobřeží, měla na ostrově domek, z nějž se posléze stal inspektorův víkendový rekreační příbytek. „Absolutní ráj,“ říkával. Až k trajektu v Quiberonu to trvalo z Concarneau hodinu a půl autem a převoz na ostrov pak zabral tři čtvrtě hodiny. Riwal byl zamilovaný do Belle-Ȋle, nejslavnějšího a největšího bretaňského ostrova. Mýtus.

„Ne moc. Člen jedné ze starousedlických rodin, myslím.“ Inspektor zavrtěl hlavou.

Dupin čekal, ale víc z něj nedostal. Sám Riwal jako by byl zklamaný. Třel si spánky a zdálo se, že usilovně přemýšlí.

Dupin se opět obrátil na správce přístavu. „Měl ještě jiné příbuzné? Byl ženatý?“

„Nemám tušení. Starý Provost každopádně žádnou ženskou nemá. Žije sám.“

„Jak se Patric Provost dostal do Doëlanu, monsieur?“ ujala se slova Le Mennová.

„Jako vždycky, svou lodí. Ta leží tamhle vpředu u ústí ríi.“ Ukázal na úzkou zátoku směřující do vnitrozemí.

Ría se zde u Doëlanu táhla určitě kilometr do vnitrozemí. Prastarý bretaňský krajinný útvar, údolí zaplavené před statisíciletími následkem vzestupu mořské hladiny, zanořené říční koryto, jež se proměnilo v úzkou meandrující mořskou zátoku, jakýsi fjord. Na severu Bretaně se ríím ovšem říkalo abers. Na pravém a levém břehu se vypínala mírná návrší s hezkými starými rybářskými domky, jedna část vsi se táhla dolů podél ríi. Druhá se nacházela na protějším svahu. Vidět však záliv momentálně nebyl, i jej halila hustá mlha.

„Provost připlul včera večer, tak kolem šesté,“ pokračoval správce přístavu. „A chtěl se dneska ráno zase vrátit. Chová ovce ve velkém. Je to zatvrzelý skrblík. Nenávidí lidi.“

Svérázná kombinace informací.

„Ach ano, ovce!“ zvolal zničehonic Riwal. „Přirozeně! Proto mi něco říká jméno Provost!“

Dupin si začal dělat poznámky.

„Na ostrově se chová slavné, zcela mimořádné ovčí plemeno, šéfe.“ Encyklopedický stroj právě naskočil. „To se jmenuje stejně. Jako ostrov, myslím. Ovce z Belle-Ȋle. Bláznivá historie, šéfe. Byly považovány za vymřelé, ale jeden zvěrolékař, který na ostrově trávil dovolenou, náhodou zjistil, že jich tam ještě žije tucet a…“

„Kde v Doëlanu žije Provostův strýček?“ přerušila ho Le Mennová. Předešla Dupina jen o chviličku.

„V Impasse des Pêcheurs. Nedaleko.“

V Doëlanu nebylo nic daleko.

„Mluvil jste s Patrikem Provostem, když dorazil?“

„No, mluvil, to je přehnané. Je skoupý na slovo.“

Na soucit nebo pietu si správce přístavu příliš nepotrpěl. Přitom to nemyslel zle. Dupin znal tyhle typy dobře.

„Všiml jste si na něm včera večer něčeho neobvyklého?“

Le Mennová byla pověstná tím, jak ze sebe chrlila otázky.

„Ne. Vypadal jako vždycky.“

„Jak dlouho jste tu v přístavu včera večer pracoval, monsieur?“

„Dlouho. Do půl jedenácté. Měl jsem práce nad hlavu.“

„Všiml jste si něčeho neobvyklého?“

„Ne.“

„Kolik cizích lodí tu kotvilo přes noc?“

V létě sloužily přístavy podél pobřeží jako jakési kempy pro výletníky na lodích.

„Dvanáct, když jsem odcházel. Ale možná ještě někdo připlul.“

„Máte jistě seznam, předpokládám.“

„Všichni jsou registrovaní.“

„Nejprve,“ Dupin cítil, že ztrácí trpělivost, „si promluvíme se strýčkem.“

Otočil se směrem k ulici vedoucí k hlavnímu náměstíčku obce, které Dupin dobře znal.

„Le Mennová, pojďte se mnou. Riwale, zavolejte Kadegovi a Nevouové a prohlídněte zatím Provostovu loď. Le Mennová a já se k vám potom přidáme.“

Dupin vytáhl mobil. Na nejdůležitější telefonát ještě nedošlo. Zatím si s Nolwennovou nepromluvil. Riwal ji informoval hned po vytažení mrtvoly. Víc ještě nevěděla. Zvolil číslo.

„Ach, monsieur le commissaire. Nějaké novinky?“

„Víme už také, kdo je ten mrtvý. A že dorazil z Belle-Ȋle. A – že to byla vražda.“

Dupin stručně shrnul, co se právě dozvěděli.

„Belle-Ȋle? Hm. Riwalova říše.“

„O Patriku Provostovi neví bohužel nic. Říká vám to jméno něco?“

„Rovněž nic, ne. Ale to se brzy změní.“

Vzápětí ji už Dupin slyšel, jak ťuká do klávesnice.

„A tady ho máme. Patric Provost. Moutons bretons se jmenuje jeho podnik, trošku nenápadité, ale budiž. Moment…“

Le Mennová Dupina předešla a pospíchala ulicí nahoru k náměstí. Také ona měla telefon u ucha.

„Teď jsem na jeho webové stránce…“ Odmlka. „Opravdu hodně skromná stránka… Slavné ovce z Belle-Ȋle. Velmi vážený chov… Je viceprezidentem Denved ar Vro, jak vidím.“

Nolwennová to řekla tak, jako by to Dupin měl znát.

„Spolek, který pečuje o chov a prodej tohoto zvláštního plemene. Jehněčí maso z něj je považováno za nejlepší vůbec. Je extrémně žádané. Agneau de pré salé. Jako z Mont-
-Sain-Michel. Jen jméno plemene na Belle-Ȋle zní jinak: Agneau du large.“

„Rozumím.“

Nebylo vskutku nic lepšího než tato velkolepá lahůdka. Ovce se pasou na lukách s travinami a bylinami bohatými na sůl a jód, nacházejících se přímo u moře. „Do jisté míry se tak koření samy od sebe krmením,“ prozradil komisaři jednou nějaký Bretonec. Na Dupinově kulinářském žebříčku se toto jehněčí umístilo hned za entrecôte. A to něco znamenalo.

„Mrkněte se, jestli se vám povede o tom chlapovi ještě něco vypátrat, Nolwennová. My si zatím promluvíme se strýčkem.“

„Aby bylo jasno, monsieur le commissaire,“ řekla Nolwennová náhle výhrůžně vážným, téměř dramatickým tónem, „musíte ten případ vyřešit do pátečního odpoledne. Oslava čeká! I kdyby se měl zbořit svět! A příští pondělí pak máte test. Ani ten nesmíte za žádných okolností propást! Předpokládám, že máte tu svou knížečku pořád u sebe! Tak do toho! Ken emberr.“

Než stačil Dupin opáčit byť jen jediné slovo, Nolwennová položila telefon.

„Bretonština pro začátečníky,“ kurz se závěrečným testem a diplomem dostal „darem“ od kolegyň a kolegů k výročí. Čí to byl nápad, bylo jasné. Po celých deset let Riwal a Nolwennová komisaři naléhavě doporučovali, aby se naučil bretonsky, a to i z profesních důvodů: bez znalosti prastarého keltského jazyka nelze objasnit žádný případ ani v bretaňské současnosti. Ovládá ho ještě kolem 250 000 lidí, a to pouze těch, kteří žijí v Bretagne bretonnante, v západní Bretani. Patnáct ubíjejících pondělních večerů strávil v nevětrané seminární učebně Espace culturel nacházejícho se nad starobylými concarneauskými tržnicemi. Nicméně sedm spolužaček a spolužáků bylo velmi sympatických. Dupin se dokonce trochu spřátelil s penzionovaným hasičem, který měl krátce před další svatbou s jednou Bretonkou „pur beurre“, která trvala na tom, že obřad tentokrát proběhne v bretaňském stylu. Ke kurzu patřila kompaktní miniaturní knížečka Le Breton en 5 minutes par jour, jak zněl programový titul. Byla uspořádána podle témat, respektive podle situací popisujících radostné bretaňské bytí: „Slavíme s přáteli“, „Jídlo“ (obsáhlá kapitola), „Pití“ (ještě obsáhlejší kapitola), „Dáme něco k dobru“, „Povídáme si o počasí“, „Souhlasíme i odporujeme“ (prastará bretaňská ctnost: revolta). Od té doby Nolwennová a Riwal trousili ještě častěji než předtím různé bretonské fráze. Ken emberr – „Tak zatím.“

„Je to přece hezký nápad,“ prohlásila jednou Claire a vlastně měla pravdu. Vlastně. Dupin si ze všeho nejdříve osvojil životně důležité věty: Kafé am bo, mar plij, „Kávu, prosím“, Gwelloc´h eo ganin ur banne qwin, „Dám si sklenku vína.“ Dvě věty, díky kterým bylo možné alespoň elementárně ovládat nějakou řeč.

Mezitím došli na náměstí.

„Tudy,“ nasměrovala komisaře Le Mennová, která, jak se zdálo, přesně věděla, kam mají jít. „Domovní číslo pět. Vpředu vlevo.“

Dupinovi zazvonil telefon.

Claire.

„Ano?“

„Jsi v pořádku, Georgesi?“

V její otázce znělo hluboké znepokojení.

„Ano. Proč?“

„Madame Claudelová mi právě volala. Mluvila o nějaké mrtvole v Concarneau. Na naší pláži. Prý jsi ji vytáhl z vody. Madame Claudelová byla celá bez sebe. Zamkla se ve svém domě, protože pachatel zřejmě ještě volně pobíhá po okolí.“

Dupin si povzdechl. Zdálo se, že sousedka si něco od základu špatně vyložila. Vylíčil Claire, co se skutečně stalo, řekl jí i to, že mají opravdu co dělat s vraždou. Ale nikoli u nich na pláži v Concarneau.

„Fajn, Georgesi. Mám teď neodkladný zákrok.“

Vzápětí ukončila hovor.

Dupin zavrtěl hlavou.

O dvě minuty později zazvonil s Le Mennovou u dveří starého kamenného domu obloženého rákosem, kolem nějž kvetly bujné hortenzie, lila, růžové, modré, červené. Dupinovi se mihlo hlavou, že je pořád ještě mokrý jako myš a musí vypadat hodně divně. Ale bylo to jedno. Vlastně nikdy nevypadal jako „pravý“ komisař.

Chvíli trvalo, než se v domě něco pohnulo. Ven dolehly podivné zvuky.

Vzápětí se velmi pomalu otevřely dveře. Před nimi stanul pomenší shrbený muž. Dupin odhadl, že je mu tak osmdesát pět, možná skoro devadesát let. Třásl se a opíral se o berli.

„Ano?“

Čistý, pevný hlas, který byl očividně v rozporu s vnějškovou křehkostí. Nezněl ovšem nijak přátelsky.

„Monsieur Provost, Jean Provost?“

Dupin chtěl mít jistotu.

„A koho jiného jste čekal, monsieur?“ Levá ruka sklouzla z rukojeti berle, Dupin se na okamžik obával, že se Provost sesune, ale stařec se znovu vzchopil. „Co chcete?“

V té chvíli bylo jasné, že Jean Provost nepřipadá jako možný pachatel v úvahu.

„Policejní komisařství Concarneau, smíme dál, monsieur?“

Nepřicházeli se sdělením, které se vyřizuje mezi dveřmi.

„Proč?“

„Jsme tu ve vážné záležitosti, monsieur,“ Dupinův tón podtrhl jeho slova. A zdálo se, že to zapůsobilo.

„Dobře.“

Provost se pracně otočil i s berlí a vydal se mlčky a pomalu holou chodbou do zšeřelého pokoje, patrně obýváku. Ošoupaná prkenná podlaha. Páchlo to tam mazlavým mýdlem, vůně citronu. Dupin tu vůni znal. Kdosi tu byl před nedávnem uklízet. Stařec zamířil k úzké pohovce, před níž stálo jediné křeslo, také potažené ošuntělou tmavozelenou látkou. Krátce před ním se Provost náhle zastavil a otočil se k nim. Nechystal se sednout si ani jim nabídnout místo.

„Nuže?“

Neznělo to ani o píď vlídněji.

„Možná by bylo lepší, kdybyste se posadil,“ řekla Le Mennová a tvářila se vážně.

„Máme pro vás velmi smutnou zprávu, monsieur.“ Dupinovi připadly věty a jejich strašlivý obsah náhle zcela neskutečné. „Váš synovec Patric Provost je po smrti. Dnes ráno se stal patrně zde v přístavu obětí násilného trestného činu.“ Komisař se na chvilku odmlčel a pak dodal: „Rádi bychom vám vyjádřili upřímnou soustrast, monsieur.“

Komisař upřeně hleděl do starcova obličeje.

Zprvu to vypadalo, že Jean Provost komisařovy věty neslyšel. Nebo jim neporozuměl. V jeho rysech se nedala rozpoznat žádná reakce. Nehybně na Dupina zíral.

‚Monsieur Provoste, je vám dobře?“ vyhrkla Le Mennová zjevně vylekaně.

Pořád žádná reakce.

Dupin musel během své kariéry absolvovat mnoho rozhovorů tohoto druhu, a přece to pro něj bylo pokaždé znovu hrozné. Zažil v těchto chvílích nejrůznější reakce.

„Monsieur Provoste, uděláme všechno pro to, abychom tento zločin co nejdříve objasnili a pachatele dopadli. Případně nám v tom můžete pomoct.“

Jean Provost vytřeštil oči.

„Jak zemřel?“ Jeho hlas se nezměnil, byl stále pevný a čistý.

„Byl zardoušen a následně shozen do moře. Jeho tělo se zachytilo o lana bóje v přístavu. Nedaleko nábřežní zdi. Objevil ho jeden rybář.“

Bylo to strašlivé, ale pravdivé. A pozůstalí se museli dozvědět pravdu, pokaždé. Ještě horší než realita byly fantazie, jež se jinak dostavily.

Stařec opět zmlkl. Dupinovy oči si mezitím zvykly na šero.

„Váš synovec byl včera večer u vás, jak jsme se doslechli. Popřát vám k narozeninám.“

Dupin hovořil tichým hlasem.

Jean Provost odstrčil berli, udělal několik opatrných kroků k pohovce a posadil se. „Ano.“ Pohlédl k oknu, ale vlastně do prázdna.

„Strávili jste oba večer tady, monsieur?“ zeptala se starce Le Mennová.

„Chodili jsme pokaždé do restaurantu. Vyzvedl mě tu. Není to daleko.“

„Do kterého restaurantu?“ vyzvídala dál Le Mennová. „Les Trois Mâts?“

Krátce předtím kolem tohoto podniku šli, nacházel se na náměstíčku. Dupin ho znal. Byla to instituce. Staroch pokývl souhlasně hlavou. Bylo těžké představit si, že došel až tam. A zpátky.

„Jak dlouho jste byli v restaurantu?“

„Do půl desáté. Potom mě Patric dovedl domů a odešel. Nocoval vždycky u sebe na lodi.“

„Znal Patric Provost tady v Doëlanu nebo okolí kromě vás ještě jiné lidi?“

„Ne. O nikom nevím. Žil na svém ostrově, opouštěl ho málokdy.“

Jeho hlas mezitím zeslábl.

„Nevíte o někom, s kým tady mohl mít schůzku?“

Le Mennová se jen tak nedala.

„Ne.“

„Pověděl vám o něčem, co by mohlo nějak souviset s činem?“

„Co máte na mysli?“

„Nějakou hádku, nějaký konflikt, nějaké rozepře?“

„Vyprávěl o svých ovcích. O svém chovu. A taky trochu o Bonapartovi. Nikdy jsme toho moc nenamluvili.“

„O Bonapartovi?“

„On…,“ zarazil se a pak pokračoval: „obdivoval Napoleona. A hodně o něm věděl. Úlet.“

„Neřekl vám tedy o žádném střetu?“

Rozhodné zavrtění hlavou.

„O čem jste ještě mluvili?“

„O horku, že ovcím nedělá dobře.“

„Ještě o něčem?“

Jean Provost se bezradně zahleděl na mladou policistku.

„Působil na vás nějak nezvykle? Nervózně, ustrašeně, ustaraně, roztržitě?“

Bezradnost v jeho pohledu přibývala.

„Vůbec ne.“

„Řekl vám, kdy se hodlá dneska ráno vrátit zpátky?“

„Ne. Ale odplouval pokaždé brzo ráno.“

„Měl rodinu na Belle-Ȋle? Nějaké příbuzné?“

Dupin je bude muset případně co nejdříve vyrozumět, což znamenalo osobně vyhledat, dřív než se to dozvědí jinou cestou.

„Žil sám.“

„Rozumím. Sourozenci. Žijí rodiče ještě?“

„Ne.“

„Takže neměl nikoho. Z rodiny, myslím. Nikoho kromě vás.“

Byly to smutné věty.

„Jenom mě.“

Pohled Jeana Provosta byl prázdný.

„A přátele. Nevíte, měl přátele?“ zkompletovala Le Mennová otázky.

Zavrtění hlavou.

„Jiné sociální kontakty?“

„Ne.“

„A vy?“

Dupinův dotaz nebyl příliš jasný.

„Myslím – žijete sám?“

Vlastně to bylo očividné.

Jean Provost chabě přikývl.

„Můžeme pro vás něco udělat, monsieur?“

Stařec na komisaře nejistě pohlédl.

„Ta zpráva vás musela hodně šokovat. Máte nějakého domácího lékaře, kterému bychom mohli zavolat?“ přispěchala Le Mennová Dupinovi na pomoc.

„Nic nepotřebuju.“

„Kdo se o vás stará?“

„Elise. Moje pomocnice. Chodí kolem jedenácté.“

To mělo být zanedlouho.

„Co víte o synovcově životě na Belle-Ȋle, monsieur?“ Dupin se vrátil k věcným otázkám.

„Moc toho není. Chov ovcí byl celý jeho život. Krom toho mu patřila spousta půdy. A domy.“

„Jak k tomu přišel?“

„My jsme Acadiens. Celá rodina. Patrikův táta byl nejstarší. Všechno zdědil. Po jeho smrti pak Patric.“

„Acadiens?“

Dupin o ničem takovém v životě neslyšel.

„Starousedlické rodiny na ostrově.“

„Ale vaše větev rodiny z ostrova odešla?“

„Mí rodiče. Než jsem se narodil. Můj bratr, Patrikův otec, se pak na ostrov vrátil.“

„Co víte o Patrikově podnikání?“

„Podle mě mu šlo dobře.“

„Obchodoval s nemovitostmi?“

„To určitě ne.“

„Kde na ostrově bydlel?“ převzala opět otěže výslechu Le Mennová.

„V jedné odlehlé vísce.“

„Měl tam dům?“

„Ano.“

Dupin zneklidněl. Od Jeana Provosta se momentálně už patrně víc nedozví. Krom toho už museli jít dál. Riwal a ostatní na ně čekali na lodi.

„Jen ještě úplně poslední otázku, monsieur. Víte, co se stane s dědictvím po vašem synovci? S chovem ovcí, půdou, nemovitostmi?“

„Nemám zdání.“

„Nikdy ve vaší přítomnosti nemluvil o závěti? Nebo o tom, že byste byl obmyšlený, kdyby zemřel?“

„To by nikdy neudělal. Teda že by mluvil o své závěti.“

„Fajn.“

Dupin se rozhodl, že poprosí jednoho z četníků z Quimperlé, aby se později ještě jednou u Provosta zastavil.

„Děkujeme vám za vaši pomoc, monsieur. Kdyby vás snad ještě napadlo něco, co by nás mohlo zajímat, můžete se kdykoli ozvat. Nechám vám tu svou vizitku.“

Le Mennová položila kartičku na přístavný stolek vedle pohovky.

„Au revoir, monsieur,“ rozloučil se Dupin a znělo to docela srdečné.

Pozoruhodně pravidelný mlžný opar, přesně ohraničený v ostrém slunci ležel nad úzkým údolím ríi jako démonický bílý závoj. Vyjímal se zde ještě záhadněji než nad volným mořem. Jeho hranice sice nebyly tak přesně vymezené jako na pobřeží, přesto také zde v podstatě sledoval linii vody. A pohlcoval vše, co se nacházelo na hladině: k osiřelým bójím uvázané četné motorové čluny, jachty, zodiaky a pestrobarevné plastové loďky, v létě malebně rozházené po celém mořském zálivu.

Le Mennová se vrátila zpátky do kanceláře správce přístavu a zaujala tam postavení. Jeden z četníků z Quimperlé dovedl Dupina ke Kadegovi, který je očekával naproti Quai de Kernabat s absurdně malým neonově zeleným pomocným člunem. Přestože to nebylo daleko, měl komisař plout lodí už podruhé v tomto případě. To nebylo dobré znamení. Z břehu nemohli loď Patrika Provosta vidět, ani její obrysy, mlha jako by tam byla ještě neprostupnější. Nebyly slyšet žádné hlasy, ani Riwala, ani Nevouové.

Dupin po cestě ke Kadegovi hovořil podruhé s Nolwennovou. Vypátrala Provostovo přesné bydliště, Islonk, maličkou osadu sestávající ze sedmi domů na jihozápadě ostrova, a dokonce už i ztotožnila sousedy. Slíbila Dupinovi, že mu pošle seznam. Jinak toho nebylo o Patriku Provostovi k nalezení mnoho. Žádné záznamy v trestním rejstříku a jen několik kratších novinových článků, věnovaných jeho chovu ovcí. Patrně byl největší na ostrově, s jednou pobočkou na pevnině u Carnaku a druhou na Hoëdiku – jednom ze dvou ostrůvků východně od Belle-Île. O Provostovi osobně se však nebylo možné se v nich něco dozvědět. Jak se zdálo, sebeprezentaci neměl příliš v oblibě. Nolwennová navíc už mluvila s četnickou stanicí v Le Palais, hlavním městečku ostrova, Brigade territoriale autonome de Palais. A to s velitelem osobně. Musela ho informovat – a co bylo ještě důležitější, s jeho pomocí mohli získat další informace o Provostovi.

Tisk – v osobě starého Donala a vyzáblého Drolleka, dvou hvězdných redaktorů z Télégramme a Quest-France, s nimiž byl Dupin v podstatě zadobře – už patrně něco o nálezu mrtvoly zvětřil. Novináři nejspíš už byli v přístavu. Ještě nevěděli, že jde o vraždu, ale byla jen otázka času, než to zjistí. Dlouho se tuhle zprávu udržet pod zámkem asi nepodaří. Ti dva si přirozeně promluví se správcem přístavu nebo s vyšetřovateli a pak požádají policii o potvrzení. Jemuž ovšem nestálo nic v cestě. Koneckonců měli co dělat s vraždou, tak to prostě bylo. Jakkoli se to pramálo hodilo do idylického Doëlanu a nádherného léta, nemluvě o vrcholné turistické sezoně.

„Salut, šéfe!“

Riwalův hlas přicházel jakoby odnikud.

Dupin se prudce otočil do strany. Musel se zorientovat, pronikli teprve několik metrů do husté mlhy. Kadeg udělal pár mocných záseků veslem. Pak Dupin náhle spatřil člun tak blízko, že se dalo jen taktak zabránit srážce. Intuitivně pozvedl veslo jako k boji a člun o kousek odrazil. Motorový člun. Dupin odhadoval, že měří na délku tak devět deset metrů. Dost na to, aby měl pohodlnou kajutu na spaní.