Přeložila Jana Kunová

EVERYTHING I NEVER TOLD YOU

Copyright © 2014 by Celeste Ng

Translation © Jana Kunová, 2016

ISBN 978-80-207-2177-8

Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

Poznámka autorky

Poděkování

Doslov

Mé rodině

1

Lydia je mrtvá. To ale zatím nevědí. 3. května 1977 v šest třicet ráno nikdo neví nic, až na jeden nevinný fakt: Lydia ještě nepřišla ke snídani. Matka jí jako vždy položila k misce cereálií ořezanou tužku a domácí úkol z fyziky, šest příkladů nenápadně zatržených. Lydiin otec jede do práce, právě přeladil na WXKP, nejlepší zpravodajskou stanici v severozápadním Ohiu, protože ho iritoval šum. Lydiin bratr schází ze schodů a zívá, stále v zajetí doznívajícího snu. A na své židli v koutku kuchyně se Lydiina sestra s očima jak talíře hrbí nad cornflaky, cumlá jeden po druhém a čeká, až Lydia přijde. To ona nakonec řekne: „Lydii to dneska nějak trvá.“

Marilyn otevře dveře dceřina pokoje a spatří postel, v níž nikdo nespal, cípy prostěradla stále pečlivě zastrčené pod peřinou, polštář oblý a načechraný. Nezdá se, že by něco nebylo na svém místě. Hořčicově žluté manšestráky pohozené na zemi, jedna duhově pruhovaná ponožka. Na stěně řada stuh z přírodovědných soutěží, pohlednice s Einsteinem. Lydiina plátěná taška se válí na dně skříně. Zelený školní batoh u psacího stolu. Na komodě stojí flakon parfému Baby Soft, ve vzduchu se vznáší sladká pudrová vůně milovaného děcka. Ale Lydia nikde.

Marilyn zavře oči. Až je otevře, třeba tam Lydia bude, deku přetáhnutou přes hlavu jako obyčejně, vykukovat bude jen pár pramínků vlasů. Mrzutý pahrbek zachumlaný pod přikrývkou, který předtím nějak přehlédla. Byla jsem v koupelně, mami. Šla jsem si dolů pro vodu. Celou dobu tady ležím. Když se podívá, pochopitelně se nic nezměnilo. Zatažené závěsy svítí jako prázdná televizní obrazovka.

Dole se zastaví ve dveřích kuchyně, rukama se opře o zárubně. Její mlčení je všeříkající. „Podívám se po ní venku,“ oznámí nakonec. „Třeba kvůli něčemu –“ Míří k vstupním dveřím a pohled upírá na podlahu, jako by v běhounu na chodbě mohly utkvět Lydiiny šlépěje.

Nath se obrátí k Hanně. „Včera večer byla u sebe. Slyšel jsem rádio. V půl dvanácté.“ Zarazí se, vzpomněl si, že jí nepopřál dobrou noc.

„Počítá se to pořád jako únos dítěte, když je ti šestnáct?“ zeptá se Hannah.

Nath se přehrabuje lžící v misce. Cornflaky měknou a propadají se do zkaleného mléka.

Do kuchyně znovu vstoupí matka a Nath si na nádherný zlomek vteřiny oddechne: už je tu, Lydia, živá a zdravá. Občas se to stane – jsou si v obličeji tak podobné, že koutkem oka zahlédnete jednu a spletete si ji s tou druhou: stejná skřítkovská brada, vysoké lícní kosti a dolíček v levé tváři, stejná úzká ramena. Liší se jen barvou vlasů, Lydia má inkoustově černé, kdežto matka medově zlaté. On s Hannou se vyvedli po otci – jednou je v krámě zastavila nějaká paní a zeptala se: „Číňani?“, a když přisvědčili, aby nemuseli zabíhat do polovic a celků, moudře přikývla. „Poznala jsem to,“ řekla. „Podle očí.“ Konečky prstů si stáhla víčka do stran. Lydia však navzdory genetice nějak podědila matčiny modré oči, a oni vědí, že je to jen další důvod, proč ji má maminka nejradši. I tatínek.

Pak Lydia zvedne ruku k čelu a promění se zpátky v jeho matku.

„Auto je pořád tady,“ řekne, ale to Nath věděl. Lydia řídit neumí, nemá dokonce ani žákovské oprávnění. Minulý týden k jejich údivu neprošla testem a otec ji bez něj nenechá ani sednout za volant. Nath zamíchá cereálie, které se na dně misky proměnily v bláto. Hodiny v předsíni tikají, pak odbijí půl osmou. Nikdo se nepohne.

„Půjdeme dneska do školy?“ zeptá se Hannah.

Marilyn zaváhá. Potom zamíří ke kabelce a s ostentativní praktičností vytáhne klíče. „Oběma vám ujel autobus. Nathe, vem si moje auto a cestou vylož Hannu.“ Pak: „Nedělejte si starosti. Zjistíme, co se děje.“ Ani na jednoho se nedívá. Ani jeden se nedívá na ni.

Jakmile děti odejdou, vyndá z kredence hrnek, snaží se, aby se jí netřásly ruce. Kdysi dávno, to byla Lydia ještě malá, ji Marilyn jednou nechala v obýváku hrát si na dece a odešla si do kuchyně udělat čaj. Lydii bylo teprve jedenáct měsíců. Marilyn sundala konvici ze sporáku, otočila se a zjistila, že Lydia stojí ve dveřích. V údivu bezděky položila ruku na horkou plotnu. Na dlani jí naskočil rudý spirálovitý puchýř, ona ho zvedla ke rtům a dívala se na dceru přes slzy, jež jí vyhrkly. Lydia působila podivně ostražitě, jako by se rozhlížela po kuchyni poprvé v životě. Marilyn nemyslela na to, že propásla její první krůčky, ani na to, jak dcerka roste. Nenapadlo ji tehdy Jak jsem to mohla zmeškat?, ale Co dalšího mi ještě tajíš? Nath se postavil, zavrávoral, narovnal se a začal se batolit přímo před ní, ale nevzpomínala si, že by se Lydia vůbec začala stavět. A přece teď na bosých nožkách působila jistě, prstíky jí sotva čouhaly z volánkového rukávu dupaček. Marilyn se často obracela zády, když otvírala ledničku nebo skládala prádlo. Lydia možná začala chodit už před několika týdny, zatímco se ona skláněla nad hrncem a neměla o tom ani tušení.

Vzala tehdy Lydii do náruče, hladila ji po vláscích a povídala jí, jaká je šikovná, jak pyšný na ni bude tatínek, až se vrátí domů. Ale měla pocit, jako by ve známém pokoji našla zamčené dveře: Lydia, pořád dost maličká, aby se dala pochovat, má tajemství. Marylin ji sice krmí a koupe a navléká jí na nožičky pyžamko, ale některé části jejího života už se odehrávají za oponou. Dala Lydii pusu na tvář a přivinula ji k sobě, snažila se o dceřino drobné tělíčko ohřát.

Teď se Marilyn napije čaje a vzpomíná na ten údiv. Lístek s telefonem do školy je připíchnutý na korkové nástěnce u ledničky, a Marilyn ho sundá a vytočí číslo. Zatímco telefon vyzvání, namotává si šňůru na prst.

„Middlewoodská střední,“ ohlásí se sekretářka po čtvrtém zazvonění. „Tady Dottie.“

Dottie si pamatuje: žena s postavou matrace z pohovky, která pořád ještě nosí vyrudlé vlasy v natupírovaném drdolu.

„Dobré ráno,“ začne a zarazí se. „Přišla moje dcera dnes ráno do školy?“

Dottie zdvořile mlaskne na znamení netrpělivosti. „S kým mluvím, prosím?“

Chvilku jí trvá, než si vybaví vlastní jméno. „Tady Marilyn. Marilyn Leeová. Moje dcera je Lydia Leeová. Z desáté třídy.“

„Podívám se na její rozvrh. První hodina –“ Pomlka. „Fyzika s jedenáctým ročníkem?“

„Ano, správně. U pana Kellyho.“

„Pošlu někoho, ať se zeptá v její třídě.“ Když sekretářka odloží sluchátko na stůl, bouchne to.

Marilyn si prohlíží svůj hrnek, loužičku, která po něm zůstala na lince. Před několika lety jedna holčička vlezla do kůlny a udusila se. Policie pak rozeslala po všech domech leták: Pokud se vám ztratí dítě, ihned ho začněte hledat. Zkontrolujte pračky a sušičky, zavazadlový prostor aut, úložné prostory, všechna místa, kam se mohlo schovat. Nemůžete-li ho najít, neprodleně volejte policii.

„Paní Leeová?“ ozve se sekretářka. „Vaše dcera nepřišla na první hodinu. Voláte, abyste ji omluvila?“

Marilyn bez odpovědi zavěsí. Lístek s číslem vrátí na nástěnku, vlhkými prsty rozmázne inkoust, až se číslice zvlní jako v silném větru, nebo pod vodou.

Zkontroluje všechny místnosti, zotvírá všechny skříně. Nakoukne do prázdné garáže: nic než olejová skvrna na betonu a slabý omamný pach benzinu. Neví jistě, co hledá: Usvědčující šlápoty? Cestičku z drobečků? Když jí bylo dvanáct, jedna starší spolužačka zmizela a pak ji našli mrtvou. Ginny Barronová. Nosila černobílé šněrovací boty, po kterých Marilyn zoufale prahla. Šla do krámu tatínkovi pro cigarety a za dva dny ji našli u silnice na půl cesty do Charlottesville, uškrcenou a nahou.

Teď se Marilyn roztočí v hlavě kolečka. Zrovna začalo léto Samova syna – ačkoli noviny ho tak pojmenovaly teprve nedávno – a dokonce i v Ohiu titulky halasí o nejčerstvějších zastřelených. Za pár měsíců policie dopadne Davida Berkowitze a země obrátí pozornost k jiným věcem: Elvisově smrti, novému Atari, Fonziemu přeskakujícímu žraloka. Ale v tomto okamžiku, kdy si tmavovlasí Newyorčané pořizují blond paruky, připadá Marilyn svět jako děsivé, nelogické místo. Tady se nic podobného nestává, připomene si. Ne v Middlewoodu, který si sice říká město, ale ve skutečnosti je pouze třítisícovým městečkem kolem vysoké školy, odkud se po hodině jízdy autem dostanete jenom do Toleda a kde si v sobotu večer vyrazíte leda na kolečkové brusle, na bowlingnebo do autokina, a dokonce i Middlewoodské jezero, kolem nějž se rozkládá, je přinejlepším zveličená tůň. (V tom se ovšem mýlí: na šířku měří tři sta metrů a je hluboké.) Přesto ji zasvrbí v kříži, jako by jí po páteři lezli mravenci.

Vevnitř Marilyn odtáhne závěs ve sprše, kroužky zaskřípou o tyč, a zadívá se na bílou prohlubeň vany. Prohledá všechny skříňky v kuchyni. Nahlédne do spíže, přístěnku na kabáty, do trouby. Potom otevře ledničku a zírá do ní. Olivy. Mléko. Růžový balíček kuřecího masa na pěnovém tácku, hlávka ledového salátu, hrozen jasně zeleného vína. Dotkne se studené sklenice burákového másla, zavře dvířka, zavrtí hlavou. Jako by snad Lydia mohla být uvnitř.

Dům zalévá ranní slunce, krémové jako citronový šifon, ozařuje vnitřek polic a prázdných skříní i čisté holé podlahy. Marilyn sklopí zrak ke svým dlaním, rovněž prázdným, v paprscích slunce téměř svítí. Zvedne sluchátko a vytočí manželovo číslo.

Pro Jamese v jeho kanceláři je to stále ještě další obyčejné úterý, poklepává si perem o zuby. Řádek rozmazaného strojopisu se mírně svažuje vzhůru: Srbsko bylo jednou z nejmocnějších baltských zemí. Přeškrtne baltských, vpíše balkánských, otočí stránku. Arcivévoda František Ferina byl zavražděn členy organizace Černá muka. Ferdinand, pomyslí si. Černá ruka. Otevřou tihle studenti vůbec někdy učebnice? Představí si sebe samého před katedrou v přednáškovém sále, v ruce ukazovátko, za sebou rozvinutou mapu Evropy. Je to všeobecný předmět, „Amerika ve světových válkách“, neočekává hluboké znalosti ani kritické myšlení. Pouze základní porozumění faktům a aspoň jednoho studenta, který dokáže bez chyby napsat Československo.

Zavře práci, na přední stranu napíše počet bodů – šedesát pět ze sta – a zakroužkuje ho. Rok co rok s nástupem léta se studenti vrtí a šramotí, jiskry nevole vzplanou jako světlice a vzápětí hasnou o stěny přednáškového sálu bez oken. Práce ztrácejí vervu, odstavce se rozplývají do prázdna, mnohdy v půlce věty, jako by studenti nedokázali tak dlouho udržet myšlenku. Není to zbytečné? napadne ho. Všechny ty vycizelované přípravy, všechny ty barevné diapozitivy s MacArthurem a Trumanem a mapy Guadalcanalu. Nic víc než legrační jména, kterým se hihňají, celý předmět pouze další povinná položka k odškrtnutí ze seznamu, než získají titul. Co jiného by od tohoto místa čekal? Přidá práci na hromádku k ostatním a navrch položí pero. Z okna vidí zelené nádvoříčko, tři studenti v modrých džínách si házejí frisbee.

Když byl ještě mladším členem fakulty, často Jamese mylně považovali za studenta. To už se nestalo celá léta. Příští rok na jaře mu bude šestačtyřicet, má definitivu, v černých vlasech se mu už objevilo pár stříbrných. Někdy si ho však stále pletou, jen jinak. Recepční v kanceláři proděkana ho jednou považovala za diplomatickou návštěvu z Japonska a zeptala se ho, jaký byl let z Tokia. Líbí se mu, jak překvapeně se lidé tváří, když jim řekne, že je profesorem amerických dějin. „No, vždyť jsem Američan,“ dodává, když udiveně zamrkají, v hlase osten nedůtklivosti.

Někdo zaklepe: jeho asistentka Louisa, nese štos prací.

„Profesore Lee, nechtěla jsem vás vyrušit, ale měl jste otevřeno.“ Položí eseje na jeho psací stůl a zaváhá. „Nebyly moc dobré.“

„Ne. Moje půlka taky ne. Doufal jsem, že všechna áčka jsou ve vaší várce.“

Louisa se zasměje. Když ji v minulém semestru poprvé spatřil ve svém semináři pro doktorandy, byl překvapen. Zezadu vypadala docela jako jeho dcera: měly téměř stejné vlasy, tmavé a lesklé, po lopatky, a stejně i seděly, s lokty přitaženými k tělu. Když se ale otočila, její obličej byl zcela osobitý, úzký, kde byl Lydiin široký, oči hnědé a klidné. „Profesore Lee?“ oslovila ho tehdy a podala mu ruku. „Já jsem Louisa Chenová.“ Osmnáct let na Middlewoodské vysoké škole, pomyslel si, a tohle je jeho první student asijského původu. Přistihl se, že se nevědomky usmívá.

Týden poté za ním přišla do kabinetu. „To je vaše rodina?“ zeptala se a otočila k sobě fotografii na stole. Odmlčela se a prohlížela si ji. Totéž udělal každý, a proto ponechával ten snímek na očích. Sledoval, jak její zrak putuje po obrázku od jeho tváře k manželčině, k dětem a pak zase zpátky. „Aha,“ řekla po chvilce a on poznal, že se pokouší skrýt zmatek. „Vaše žena – není Číňanka?“

Takhle se ptal každý. Od ní to však nečekal.

„Ne,“ odpověděl a nastavil rámeček, aby na něj lépe viděla, přesně do pětačtyřicetistupňového úhlu k přední hraně stolu.

„Ne, není.“

Přesto ji na konci zimního semestru požádal, aby oznámkovala práce bakalářů. A v dubnu jí nabídl, aby mu asistovala v letním cyklu přednášek.

„Doufám, že letní studenti budou lepší,“ podotkne Louisa teď. „Několik lidí s jistotou tvrdí, že železnice mezi Kapským Městem a Káhirou se stavěla v Evropě. Na vysokoškoláky mají udivující mezery v zeměpise.“

„No, tady zkrátka nejsme na Harvardu,“ řekne James. Shrábne obě hromádky prací v jednu a srovná ji o stůl jako balíček karet. „Někdy se sám sebe ptám, jestli to není zbytečné.“

„Nemůžete si dávat za vinu, že se studenti nesnaží. A všichni nejsou zas tak hrozní. Pár dostalo áčka.“ Louisa zamžiká víčky, oči náhle vážné. „Váš život není zbytečný.“

James měl na mysli pouze tento všeobecný předmět, vyučování studentů, kteří se rok co rok nenamáhají osvojit si byť jen základní přehled dat. Je jí třiadvacet, napadne ho, o životě nic neví, o jeho zbytečnosti ani o ničem jiném. Ale hezky se to poslouchá.

„Počkejte, nehýbejte se,“ řekne jí. „Máte něco ve vlasech.“ Vlasy má chladné a trošičku navlhlé, ještě jí úplně neuschly po ranní sprše. Louisa zůstane bez hnutí stát, oči otevřené, upřené na jeho tvář. Není to okvětní plátek, jak si původně myslel, ale beruška. Když ji sebere, přecupitá mu na nitkovitých žlutých nožkách po prstu na nehet a zůstane tam viset hlavou dolů.

„Touhle dobou jsou ty zatracené breberky všude,“ ozve se od dveří. James vzhlédne a spatří tam ležérně opřeného Stanleyho Hewitta. Nemá Stana rád – je to rudolící masitý chlap, mluví k němu hlasitě a pomalu, jako by byl nedoslýchavý, a vypráví pitomé vtipy, které začínají Do baru vstoupí George Washington, Buffalo Bill a Spiro Agnew…

„Potřebuješ něco, Stane?“ zeptá se James. Ostře si uvědomuje svou ruku, palec a ukazováček natažené, jako by mířil Louise na rameno špuntovkou, a spustí ji dolů.

„Jen jsem se chtěl zeptat na něco ohledně toho posledního oběžníku od děkana,“ odpoví Stanley a zamává cyklostylovaným papírem. „Nerad vás vyrušuju.“

„Já už stejně musím jít,“ řekne Louisa. „Hezké dopoledne, profesore Lee, uvidíme se zítra. Hezký den i vám, profesore Hewitte.“ Když vyklouzne kolem Stanleyho na chodbu, James si všimne jejího ruměnce, a sám pocítí horko ve tvářích. Jakmile je Louisa pryč, Stanley se usadí na roh Jamesova psacího stolu.

„Pěkné děvče,“ nadhodí. „V létě ti bude dělat asistentku, že?“

„Ano.“ James roztáhne ruku, když mu beruška přeleze na bříško prstu a začne se procházet po čárách otisku, kolem dokola, cik cak a ve smyčkách. Má chuť rozbít Stanleyho široký škleb pěstí, ucítit, jak mu jeho mírně křivé přední zuby roztínají klouby. Místo toho rozmáčkne palcem berušku. Krovky mu lupnou mezi prsty jako pražená kukuřice a brouček se rozpadne v sírově žlutý prach. Stanley dál přejíždí prstem po hřbetech Jamesových knih. Později James zatouží po nevědomém klidu této chvíle, po té poslední vteřině, kdy jeho nejtíživější starostí byl Stanleyho chlípný škleb. Zatím se mu však při zazvonění telefonu natolik uleví, že zprvu nerozezná v Marilynině hlase úzkost.

„Jamesi?“ řekne mu. „Mohl bys přijet domů?“

Policie jim sdělí, že bez varování odchází z domova spousta náctiletých. Mnohdy se prý taková děvčata zlobí na rodiče a ti o tom nemají ani tušení. Nath sleduje, jak obcházejí sestřin pokoj. Očekává daktyloskopický prášek a štětečky, čenichající psy, zvětšovací skla. Policisté se však jen dívají: na plakáty připíchnuté napínáčky nad psacím stolem, boty na podlaze, pootevřený školní batoh. Pak ten mladší položí dlaň na oblý růžový uzávěr Lydiina parfému, jako by hladil dětskou hlavičku.

Většina případů pohřešovaných dívek, řekne jim starší policista, se vysvětlí do čtyřiadvaceti hodin. Samy se vrátí domů.

„Co to znamená?“ opáčí Nath. „Většina? Co to znamená?“

Policista na něj zamžourá přes horní okraj bifokálních brýlí. „V naprosté většině případů,“ odpoví.

„V osmdesáti procentech?“ naléhá Nath. „V devadesáti? Pětadevadesáti?“

„Nathane,“ ozve se James. „To stačí. Nech pana Fiska v klidu pracovat.“

Mladší policista si poznamená do zápisníku podrobnosti: Lydia Elizabeth Leeová, šestnáct, naposledy viděna v pondělí 2. května, květované šaty s vázačkou, rodiče James a Marilyn Leeovi. Nato se policista Fiske na Jamese pozorně zadívá, z paměti se mu vynoří vzpomínka.

„Vždyť vaše žena se taky jednou pohřešovala, ne?“ řekne.

„Pamatuju si ten případ. V šestašedesátém, viďte?“

Jamesovi se po zátylku rozlije teplo, jako by mu zpoza uší stékal pot. Náhle je rád, že Marylin čeká dole u telefonu. „To byl omyl,“ odpoví strnule. „Nedorozumění mezi manželkou a mnou. Rodinná záležitost.“

„Chápu.“ Starší policista vytáhne vlastní zápisník a něco si poznamená, a James poklepe klouby o roh Lydiina psacího stolu.

„Ještě něco?“

V kuchyni policisté prolistují rodinná alba, hledají dobrý snímek obličeje. „Tuhle,“ řekne Hannah a ukáže prstem. Je to momentka z minulých Vánoc. Lydia byla mrzutá a Nath se ji pokoušel rozveselit, fotoaparátem z ní podloudně vylákat úsměv.

Nezabralo to. Sedí u stromku, zády ke zdi, jediná v záběru. V jejím výrazu je výzva. Přímost jejího pohledu, upřeného kolmo z papíru, ani náznak profilu, říká: Na co koukáte? Nath na snímku nerozezná modř jejích duhovek od černi zornic, její oči vypadají jako tmavé díry v lesklém papíru. Když si ty fotky v drogerii vyzvedl, mrzelo ho, že ten okamžik, ten tvrdý výraz sestřiny tváře zachytil. Když se teď ale zadívá na snímek v Hannině ruce, musí připustit, že podoba je přesná – přinejmenším vypadá stejně, jako když ji viděl naposled.

„Tuhle ne,“ řekne James. „Nějakou, kde se Lydia tak neškaredí. Lidi si budou myslet, že takhle vypadá pořád. Vyberte nějakou hezkou.“ Otočí pár stránek a vytáhne poslední snímek. „Tahle je lepší.“

O svých šestnáctinách, minulý týden, Lydia sedí u stolu a na nalíčených rtech má úsměv. Tvář má sice obrácenou k objektivu, ale oči upírá k čemusi za bílým okrajem fotografie. Co ji tak pobavilo? podiví se v duchu Nath. Nevzpomíná si, jestli to byl on, nebo něco, co řekl otec, nebo jestli se Lydia smála pro sebe něčemu, o čem nikdo z ostatních neměl potuchy. Vypadá jako modelka z reklamy v časopise, tmavé ostře ohraničené rty, v dlani útlé ruky talířek s dokonale nazdobeným dortem, nepravděpodobně veselá.

James posune fotku z narozenin přes stůl k policistům, ten mladší ji uloží do papírových desek a vstane.

„Ta se hodí,“ řekne. „Vyrobíme letáky pro případ, že se do zítřka neobjeví. Nebojte se. Určitě se vrátí.“ Na stránce fotoalba přistane kapička jeho sliny a Hannah ji setře prstem.

„Ona by jen tak neodešla,“ ozve se Marilyn. „Co když je tu nějaký blázen? Šílenec, co unáší děvčata?“ Mimoděk vztáhne ruku k ranním novinám, které zůstaly ležet uprostřed stolu.

„Snažte se to pustit z hlavy, madam,“ odvětí policista Fiske.

„Takové věci se stávají jen zřídka. V naprosté většině případů –“ Zaletí pohledem k Nathovi, odkašle si. „Děvčata se skoro vždycky vrátí domů.“

Jakmile policisté odejdou, Marilyn s Jamesem si sednou a vezmou si kus papíru. Policisté jim poradili, ať obvolají Lydiiny kamarády, každého, kdo by mohl vědět, kam odešla. Společně sestaví seznam: Pam Saundersová. Jenn Pittmanová. Shelley Brierleyová. Nath jim do toho nemluví, ale žádná z nich se s Lydií nikdy nekamarádila. Znají se už od školky, a sem tam jí spolužačky zavolají, uhihňané ostré hlasy, a Lydia houkne do sluchátka: „Beru si to.“ Večer někdy celé hodiny vysedává v okenním výklenku na podestě, podstavec telefonu v klíně, sluchátko sevřené mezi uchem a ramenem. Když kolem projdou rodiče, ztlumí hlas do důvěrného šepotu a navíjí si šňůru na malíček, dokud se nevzdálí. Nath ví, že proto rodiče píšou jejich jména na seznam s takovou jistotou.

Jenomže on vídá Lydii ve škole, jak mlčky sedává v jídelně, zatímco ostatní brebentí; jak si v tichosti ukládá sešit zpátky do tašky, jakmile si od ní opíšou úkol. Po vyučování jde sama k autobusu a beze slova se posadí vedle něj. Jednou zůstal na lince poté, co to Lydia vzala, a místo propírání drbů uslyšel sestřin hlas poslušně odříkávat, co mají zadané – přečíst první jednání Othella, spočítat liché příklady v páté kapitole –a pak, když to cvaklo a hovor skončil, ticho. Druhý den se Lydia stulila do výklenku se sluchátkem u ucha, on zvedl přípojku v kuchyni a uslyšel jen monotónní vyzvánění volné linky. Lydia ve skutečnosti nikdy žádné kamarády neměla, ale rodiče to nevědí. Když se táta zeptá: „Lydie, jak se má Pam?“, Lydia odpoví: „Báječně, zrovna ji vzali k roztleskávačkám,“ a Nath jí to nevyvrací. Fascinuje ho nehybnost její tváře, jak dokáže lhát, aniž se prozradí třebas jen pohybem obočí.

Teď to ovšem rodičům říct nemůže. Sleduje matku, jak čmárá jména na zadní stranu staré účtenky, a když se obrátí na něj a Hannu: „Napadá vás ještě někdo?“, pomyslí na Jacka a řekne ne.

Lydia se točila kolem Jacka celé jaro – anebo on kolem ní. Prakticky každé odpoledne se vozila v tom jeho broukovi, vracela se domů až k večeři a předstírala, že byla celou tu dobu ve škole. Vzniklo náhle, tohle přátelství – Nath to odmítal označit jiným slovem. Jack a jeho máma bydlí na rohu jejich ulice od první třídy, a Nath si kdysi myslel, že se spolu třeba skamarádí. Ale nevyšlo to. Jack ho ztrapnil před jinými dětmi, posmíval se mu, když Nathovi odešla maminka a on se bál, že už se možná nikdy nevrátí. To zrovna, letí teď Nathovi hlavou, Jack nemá co mluvit, když sám ani nemá tátu. Všichni sousedé si o tom šuškali, když se Wolffovi přistěhovali, že Janet Wolffová je rozvedená, že pracuje v nemocnici na směny dlouho do noci a Jack zatím vyvádí lumpárny. To léto si šuškali i o Nathových rodičích – jenomže Nathova maminka se vrátila. Jackova zůstala rozvedená. A Jack pořád vyvádí lumpárny.

A dnes? Zrovna minulý týden, když se vracel autem z města, viděl Jacka na procházce s tím jeho psiskem. Přijížděl od jezera, zrovna se chystal zabočit do jejich krátké slepé ulice, když zahlédl Jacka na pěšině u břehu, vysokého, hubeného, pes poskakoval před ním a mířil ke stromu. Jack měl na sobě staré vybledlé tričko a neučesané nazrzlé kudrny mu trčely. Když ho Nath míjel, Jack vzhlédl a maličko pokývl hlavou, v koutku pusy cigaretu. To gesto, napadlo tehdy Natha, neznamenalo ani tak pozdrav, jako spíš znamení, že ho poznává. Pes po Jackově boku se mu upřeně zahleděl do očí a nonšalantně zvedl nohu. A Lydia s ním strávila celé jaro.

Jestli teď něco řekne, přemýšlí Nath, zeptají se ho: Jak to, že jsme o tom nevěděli? Bude jim muset vysvětlit, že všechna ta odpoledne, kdy tvrdil: „Lydia se učí s kamarádkou,“ nebo „Lydia ještě dodělává něco na matiku,“ ve skutečnosti myslel: Je s Jackem nebo Vozí se v Jackově autě nebo Poflakuje se s ním bůhvíkde. A co víc, vyslovit Jackovo jméno by znamenalo přiznat něco, co přiznat nechce. Že Jack vůbec v Lydiině životě byl, že v něm byl už několik měsíců.

Marilyn na opačné straně stolu vyhledává čísla v telefonním seznamu a diktuje je; James se ujal samotného volání, jedním prstem pozorně a pomalu otáčí číselníkem. S každým hovorem se do jeho hlasu vkrádá stále větší zmatek. Ne?O ničem se ti nezmínila, o žádném plánu?Aha. Rozumím. No, stejně ti děkuju. Nath upřeně hledí na kresbu dřevěné desky stolu, před sebou má otevřené album. Po chybějícím snímku zůstala na stránce mezera, v průhledném plastovém okénku je vidět prázdná bílá předsádka. Matka sjíždí rukou po sloupci v telefonním seznamu, už si ušpinila koneček prstu. Hannah, skrytá za ubrusem, natáhne nohy a palcem se dotkne Nathova. Palec útěchy. On však nezvedne oči. Místo toho zavře album a matka na druhé straně stolu škrtne ze seznamu další jméno.

Když zavolají na poslední číslo, James položí sluchátko. Vezme si od Marilyn papírek a přeškrtne Karen Adlerová, rozpoltí K na dvě úhledná V. Pod čárou však vidí jméno dál. Karen Adlerová. Marilyn nikdy nepustila Lydii o víkendu ven, dokud neměla hotové všechno do školy – a to už byla obvykle neděle odpoledne. O těchto nedělních odpoledních se Lydia někdy scházela s kamarádkami v nákupním centru, prosila ho, aby pro ni pak zajel. „Jdeme s holkama do kina. Na Annie Hallovou. Karen to k smrti touží vidět.“ Vytáhl z peněženky desetidolarovku, přistrčil ji k ní po stole a říkal tím: No dobře, tak běž a bav se. Teď si uvědomuje, že nikdy neviděl žádný útržek vstupenky, a co mu paměť sahá, Lydia na něj vždycky čekala sama, když ji přijel vyzvednout. Nespočetněkrát se večer zastavil pod schody a s úsměvem naslouchal Lydiině straně hovoru, která k němu doléhala seshora z podesty: „Panebože, já vím! A co řekla pak?“ Ale teď už ví, že Karen, Pam ani Jenn nezavolala už celé roky. Náhle myslí na všechna ta dlouhá odpoledne, kdy mysleli, že zůstala ve škole a učí se. Zející propasti času, kdy mohla být kdovíkde a dělat kdovíco. Po chvilce si James povšimne, že překryl jméno Karen Adlerové hustými tahy černého inkoustu.

Znovu sáhne po sluchátku a vytočí číslo. „Pana Fiska, prosím. Ano, tady James Lee. Obvolali jsme všechny Lydiiny –“ Zarazí se. „Všechny, s kým se ve škole zná. Ne, nic. Dobře, děkuju. Ano, necháme.“

„Pošlou policistu, aby se po ní poohlédl,“ řekne a vrátí sluchátko do vidlice. „Máme prý nechat linku volnou pro případ, že Lydia zavolá.“

Mine čas večeře, ale nikdo z nich nemá na jídlo pomyšlení. Zdá se to jako něco, co dělají jen lidé ve filmech, něco hezoučkého, ozdobného, zvednout vidličku k ústům. Jakýsi bezobsažný obřad. Telefon nezvoní. O půlnoci James pošle děti spát, a přestože nic nenamítají, stojí pod schody, dokud nedojdou nahoru. „O dvacku, že Lydia do rána zavolá,“ prohlásí až příliš žoviálně. Nikdo se nezasměje. Telefon stále nezvoní.

Nahoře za sebou Nath zavře dveře pokoje a zaváhá. Ve skutečnosti chce najít Jacka – ten určitě ví, kde Lydia vězí. Ale dokud jsou rodiče vzhůru, nemůže se vyplížit ven. Máma je už takhle na nervy, trhne sebou pokaždé, když naskočí nebo vypne motor ledničky. Z okna Nath každopádně vidí, že v domě Wolffových je zhasnuto. Příjezdová cesta, kde obyčejně stojí Jackův ocelově šedý volkswagen, je prázdná. Jackova máma jako obvykle zapomněla nechat rozsvíceno nad vchodem.

Nutí se přemýšlet: nepřipadalo mu včera večer na Lydii něco divné? Byl celé čtyři dny pryč, poprvé v životě někam jel sám, navštívit Harvard – Harvard! – kam na podzim nastoupí. V těch posledních dnech před opakovacím volnem – „Dva týdny, kdy se jen šrotíme na zkoušky a paříme,“ vysvětlil mu jeho hostitel z řad studentů Andy – vládla na kampusu neklidná, téměř slavnostní atmosféra. Celý víkend bloumal sem a tam jako očarovaný a snažil se do sebe všechno nasáknout: žlábkované sloupy obrovitánské knihovny, červené cihly budov kontrastující s jasně zelenými trávníky, sladký pach křídy utkvívající ve všech přednáškových sálech. Cílevědomou energii, s níž všichni kráčeli, jako by věděli, že jsou předurčeni k významným činům. V pátek přespal ve spacáku u Andyho na zemi a vzbudil se, když přišel Andyho spolubydlící Wes se svou přítelkyní. Rozsvítili si a Nath zůstal jako přimrazený, mžoural ke dveřím a z mlhy oslnění se zvolna vynořil vysoký vousatý kluk a holka, se kterou se držel za ruce. Měla dlouhé rezavé vlasy, rozpuštěné jí ve vlnách rámovaly tvář. „Promiň,“ řekl Wes a zase zhasnul, a Nath slyšel, jak tiše našlapují přes společný obývák k Wesově ložnici. Nechal oči otevřené, rozkoukával se ve tmě a pomyslel si: Tak takové je to na vysoké.

Teď se v duchu vrací ke včerejšku, když těsně před večeří dorazil domů. Lydia byla zalezlá ve svém pokoji, a když pak zasedli ke stolu, zeptal se jí, jak se těch pár dní měla. Pokrčila rameny, ani pořádně nevzhlédla od talíře, a on si to vyložil jako nic nového. Teď si ani nevzpomíná, jestli ho vůbec pozdravila.

Hannah se ve svém pokojíčku v podkroví vykloní z postele a zpoza volánu vyloví svou knížku. Vlastně je to Lydiina knížka: Hluk a vřava. Angličtina pro pokročilé. Nic pro páťačku. Čmajzla ji před pár týdny Lydii z pokoje a ta si toho ani nevšimla. Hannah se jí už čtrnáct dní prokousává, každý večer kousíček, vychutnává si každé slovo jako třešňový bonbonek schovaný ve tváři. Dnes jí kniha připadá nějaká jiná. Přijde tomu na kloub, až když zalistuje zpátky tam, kde skončila včera. Lydia si průběžně tu a tam podtrhla nějaké slovo, občas si poznamenala něco z výkladu ve škole. Řád vs. chaos. Destrukce jižanských aristokratických hodnot. Od této stránky je však kniha nedotčená. Hannah prolistuje zbytek: žádné poznámky ani kresbičky, černou neruší ani špetka modré. Došla tam, kam Lydia dočetla, uvědomí si, a nemá chuť číst dál.

Včera v noci ležela v posteli a sledovala, jak měsíc pluje oblohou jako pomalý balon. Neviděla, jak se pohybuje, ale kdykoli odvrátila pohled a pak se znovu zadívala z okna, poznala, že je o kousek dál. Za chvilku, pomyslela si, se nabodne na stín vysokého smrku za domem. Trvalo to dlouho. Už skoro spala, když zaslechla tlumené bouchnutí, a nejprve ji napadlo, že měsíc doopravdy narazil do stromu. Když se ale obrátila k oknu, měsíc už tam nebyl, téměř celý se schoval za mrak. Její svítící hodiny ukazovaly dvě ráno.

Potichu ležela, ani prsty u nohou nezavrtěla, a naslouchala. Ten zvuk zněl, jako když někdo zavřel přední vchod. Dveře drhly, museli jste se do nich opřít bokem, aby zaklaply. Zloději! pomyslela si. Oknem zahlédla, jak přes trávník před domem kráčí osamělá postava. Žádný zloděj, jen útlá silueta rýsující se v hlubší temnotě noci, mířila pryč. Lydia? Hlavou se jí mihla představa, jaký by byl život bez sestry. Dostala by nejlepší místo u stolu, ze kterého je oknem vidět na šeříky za domem, a velkou ložnici dole, blíž k ostatním. U večeře by si mohla jako první nabrat brambory. Náležely by jí tatínkovy žerty, bratrova tajemství, maminčiny nejhezčí úsměvy. Pak postava došla k silnici a zmizela, a ona si náhle nebyla jistá, zda ji vůbec viděla.

Teď se ve svém pokojíčku dívá na spletitý text. Byla to Lydia, už si je jistá. Má to říct? Maminka by se zlobila, že Hannah nechala Lydii, její ze všech nejmilejší, jen tak odejít. A Nath? Vybaví si, jak měl celý večer svraštělé obočí, jak si nevědomky hryzal ret tak silně, že mu praskl a začal krvácet. Taky by se zlobil. Proč jsi za ní neběžela a nezadržela ji? řekl by. Já ale nevěděla, kam jde, zašeptá Hannah do tmy. Nevěděla jsem, že vůbec někam odchází.

Ve středu ráno James znovu volá na policii. Mají nějaké stopy? Prověřují všechny možnosti. Může jim policista něco říct, cokoli? Pořád předpokládají, že se Lydia sama vrátí domů. Dále pátrají a rodinu budou samozřejmě průběžně informovat.

James poslouchá a přikyvuje, ačkoli ví, že ho policista Fiske nevidí. Zavěsí a znovu se posadí ke stolu, aniž se podívá na Marilyn, Natha či Hannu. Nemusí jim nic vysvětlovat: z výrazu jeho tváře poznají, že se nic nového nedozvěděl.

Dělat cokoli jiného než čekat jim nepřipadá správné. Děti nejdou do školy. Televize, časopisy, rádio: všechno se tváří v tvář jejich strachu zdá povrchní. Venku svítí slunce, vzduch je svěží a chladný, ale nikdo nenavrhne, že by se mohli přesunout na verandu nebo na dvůr. Ani domácí práce se nehodí: vysavač by mohl spolknout nějakou stopu, mohla by zmizet nějaká indicie, kdyby někdo zvedl pohozenou knihu a postavil ji na polici. Rodina tedy čeká. Shlukli se u stolu, bojí se jeden druhému podívat do očí, zírají na kresbu dřevěné desky, jako by to byl otisk prstu nebo mapa s polohou toho, co hledají.

Až ve středu odpoledne si nějaký kolemjdoucí všimne pramice na jezeře, v bezvětří se vznáší daleko od břehu. Kdysi, než postavili vodojem, jezero sloužilo jako zdroj pitné vody. Teď ho obrůstá tráva a v létě se sem lidé chodí koupat, děti skáčou z dřevěného mola, a když se tu koná narozeninová oslava nebo piknik, někdo z komunálních služeb odtamtud odváže pramici. Nikdo se nad tím nepozastaví: uvolnilo se lano, někdo vyvedl neškodný žert. Není to nic naléhavého. Policie dostane upozornění, že to mají zkontrolovat, informován je i vedoucí komunálních služeb. Až ve středu pozdě večer, téměř o půlnoci, si jeden policejní nadporučík prochází nedořešené resty z denní směny, spojí si to, zavolá Leeovým a zeptá se, jestli si Lydia někdy hrála s loďkou na jezeře.

„Ovšemže ne,“ odpoví James. Lydia si postavila hlavu, dočista, a nechtěla chodit do Ymky na plavání. On sám v mládí plaval závodně, Natha to naučil ve třech letech. S Lydií začal moc pozdě, bylo jí už pět, když ji vzal poprvé do bazénu, na mělkém konci vlezl do vody, sotva po pas, a čekal. Lydia se nechtěla k vodě ani přiblížit. Lehla si v plavkách na kraj bazénu, rozplakala se a James nakonec vylezl, z šortek mu crčela voda, ale horní polovinu těla měl suchou, a slíbil dcerce, že ji nebude nutit skákat. Dokonce i teď, byť mají jezero tak blízko, Lydia v létě nejde hloub než po kotníky, aby si smyla z nohou špínu.

„Ovšemže ne,“ zopakuje James. „Lydia neumí plavat.“ Teprve když ta slova řekne do telefonu, dojde mu, proč se na to policie ptá. Celou rodinu přitom zamrazí, jako by přesně věděli, co policie objeví.

Až ve čtvrtek brzy ráno, hned po rozbřesku, policie prohledá jezero a najde ji.

2

Jak to začalo? Jako všechno: u matek a otců. Kvůli Lydiině matce a otci, kvůli matkám a otcům jejích rodičů. Kvůli tomu, že kdysi dávno Lydiina matka zmizela a otec ji přivedl zpátky domů. Kvůli tomu, že matka nade všechno toužila vyniknout; kvůli tomu, že otec nade všechno toužil zapadnout. Kvůli tomu, že ani jedno nebylo možné.

V prvním ročníku na Radcliffe, v roce 1955, se Marilyn přihlásila na úvod do fyziky a její studijní poradce se při pohledu na index zarazil. Byl to korpulentní pán v tvídovém obleku s rudou kravatou, tmavě šedý klobouk měl položený krempou dolů na stole vedle sebe. „Proč chcete chodit na fyziku?“ zeptal se a ona ostýchavě vysvětlila, že by se ráda stala lékařkou. „Ne sestřičkou?“ nadhodil a uchechtl se. Vytáhl ze složky výpis jejích známek ze střední školy a zahloubal se do něj. „Inu,“ řekl, „jak tady čtu, na střední jste měla z fyziky velmi dobrý prospěch.“ Měla nejlepší známky z celé třídy, v každém testu nastavovala laťku ostatním, fyziku milovala. Jenomže to on nemohl vědět. Ve výpisu stálo pouze „A“. Se zatajeným dechem čekala, v obavách, že jí řekne, že přírodní vědy jsou příliš obtížné, že by měla raději zkusit třeba angličtinu nebo dějepis.

V duchu si připravovala námitku. On místo toho prohlásil:

„No tak dobrá, zkuste chemii – když myslíte, že to zvládnete,“ index jí podepsal a podal jí ho, prostě jen tak.

Když ale přišla do laboratoře, zjistila, že je mezi patnácti muži jediná žena. Vyučující zamlaskal a řekl: „Slečno Walkerová, ty zlaté vlásky byste si radši měla svázat.“ – „Můžu vám zapálit hořák?“ ptal se někdo další. „Já vám tu lahvičku otevřu.“ Když na druhé hodině rozbila kádinku, přispěchali k ní tři muži. „Opatrně,“ říkali. „My vám s tím radši pomůžeme.“ Všechno, jak si brzy uvědomila, obsahovalo slovo radši. „Já vám tam tu kyselinu radši naliju.“ – „Radši si odstupte – trošku to bouchne.“ Na třetí hodině se rozhodla, že jim ukáže. Když se nabízeli, že jí vyrobí pipety, s díky odmítla a potom skrývala úsměv, když sledovali, jak nad Bunsenovým kahanem taví úzké zkumavky a jako karamel je vytahuje do dokonale zašpičatělých kapátek. Zatímco spolužáci si někdy pocákali laboratorní plášť a propálili ho až na oblek, ona odměřovala kyseliny pevnou rukou. Její roztoky nikdy nepřekypěly na pult jako sopka z jedlé sody. Její výsledky byly nejpřesnější, protokoly nejúplnější. V polovině semestru nastavovala při každé zkoušce laťku ostatním a vyučující se přestal potutelně usmívat.

Odjakživa ráda takto překvapovala. Na střední škole se obrátila na ředitele s žádostí: chtěla místo domácího hospodářství chodit na dílny. Psal se rok 1952 a v Bostonu vědci právě započali s vývojem pilulky, která měla jednou provždy změnit ženám život – ale dívky stále ještě chodily do školy v sukních a ve Virginii působila její žádost radikálně. Domácí hospodářství měly všechny druhačky povinné a jediný, kdo tento předmět na Střední škole Patricka Henryho staršího učil, byla Marilynina matka Doris Walkerová. Marilyn chtěla, aby ji přeřadili do dílen se spolužáky z ročníku. Je to stejná hodina, argumentovala. Její rozvrh to nijak nenaruší. Pan Tolliver, ředitel, ji dobře znal, od šesté třídy byla nejlepší z ročníku – mezi chlapci i děvčaty – a její matka na škole učila již mnoho let. Když tedy předkládala své důvody, s úsměvem pokyvoval. Potom zavrtěl hlavou.

„Je mi líto,“ řekl. „Nemůžeme pro nikoho udělat výjimku, pak by to vyžadoval každý.“ Když viděl, jak se Marilyn tváří, natáhl se přes stůl a poklepal ji po ruce. „S některým nářadím v dílnách by se vám těžko zacházelo,“ prohlásil. „A mám-li být upřímný, slečno Walkerová, kdyby ve třídě byla dívka, jako jste vy, chlapce by to velice rozptylovalo.“ Věděla, že to myslel jako kompliment. Ale zároveň věděla, že to kompliment není. Usmála se a poděkovala, že jí věnoval svůj čas. Ten úsměv nebyl opravdový, neudělaly se jí dolíčky.

A tak se hrbila v zadní řadě učebny domácího hospodářství a trpně vyčkávala konce uvítacího proslovu, který její matka pronášela o prvním dnu výuky už tucet let, bubnovala prsty o lavici, zatímco jim matka slibovala, že je naučí vše, co mladá dáma potřebuje znát, aby uměla vést domácnost. Jako by vám mohla utéct, když ji pustíte, pomyslela si Marilyn. Prohlížela si ostatní dívky ve třídě, všímala si, která si kouše nehty, která má na svetru žmolky, která je slabě cítit po cigaretě potají vykouřené o polední přestávce. Naproti přes chodbu viděla učitele dílen pana Landise předvádět, jak se správně drží kladivo.