DEAD COLD

Copyright © 2006 by Louise Penny. All rights reserved.

Excerpts from ‘Anthem’ by Leonard Cohen used by kind permission of Leonard Cohen.

Excerpts from the poems ‘A Sad Child’, ‘Waiting’, ‘Up’ and ‘Half-Hanged Mary’

from Morning In The Burned House by Margaret Atwood used by kind permission of McClelland & Stewart Ltd.

Excerpts from Morning In The Burned House by Margaret Atwood,

© 1995 Margaret Atwood, reprinted by permission of Houghton Mifflin Company. All rights reserved.

Excerpts from Morning In The Burned House by Margaret Atwood,

© 1995 Margaret Atwood, reproduced by kind permission of Curtis Brown Ltd, London.

Excerpts from Vapour Trails by Marylyn Plessner, © 2000 Marylyn Plessner, used by

kind permission of Stephen Jarislowsky.

Excerpt from ‘A Cradle Song’ by W. B. Yeats used by kind permission of A. P. Watt Ltd

on behalf of Michael B. Yeats.

Translation © Lenka Uhlířová, 2014

ISBN 978-80-242-9039-3

Obsah

- JEDNA

- DVĚ

- TŘI

- ČTYŘI

- PĚT

- ŠEST

- SEDM

- OSM

- DEVĚT

- DESET

- JEDENÁCT

- DVANÁCT

- TŘINÁCT

- ČTRNÁCT

- PATNÁCT

- ŠESTNÁCT

- SEDMNÁCT

- OSMNÁCT

- DEVATENÁCT

- DVACET

- DVACET JEDNA

- DVACET DVA

- DVACET TŘI

- DVACET ČTYŘI

- DVACET PĚT

- DVACET ŠEST

- DVACET SEDM

- DVACET OSM

- DVACET DEVĚT

- TŘICET

- TŘICET JEDNA

- TŘICET DVA

- TŘICET TŘI

- TŘICET ČTYŘI

- TŘICET PĚT

- TŘICET ŠEST

- TŘICET SEDM

- TŘICET OSM

- PODĚKOVÁNÍ

- POZNÁMKA PŘEKLADATELKY

Pro mého bratra Douga a jeho rodinu,

Mary, Briana, Roslyn a Charlese,

kteří mi ukázali, co je skutečná odvaha.

Namasté.

JEDNA

Kdyby CC de Poitiers věděla, že ji zavraždí, možná by  koupila svému manželovi Richardovi vánoční dárek. Možná by dokonce šla i na dceřinu vánoční besídku ve škole slečny Edwardové pro dívky, nebo pro „dížky“, jak CC své objemné dítě s oblibou popichovala. Kdyby CC de Poitiers věděla, že se blíží konec, možná by byla spíš v práci než v nejlevnějším pokoji, jaký montrealský Ritz mohl nabídnout. Ovšem jediný konec v dohledu, o kterém věděla, se týkal muže jménem David.

„Tak co myslíš? Líbí se ti?“ Postavila si knihu na bledé břicho a snažila se ji tam vybalancovat.

David se na ni podíval. Neviděl ji poprvé. V posledních pěti dnech ji vytahovala ze své rozměrné kabely každých pět minut. Na pracovních schůzkách, u večeře, při jízdě taxíkem po zasněžených montrealských ulicích… tam všude se CC najednou shýbla a pak se vítězně vynořila se svým výtvorem v ruce, jako by ho přivedlo na svět další neposkvrněné početí.

„Líbí se mi ta fotka,“ řekl a dobře věděl, jak ji tím uráží. Autorem fotografie byl on. Věděl, o co si CC říká, že žadoní o víc, ale už jí to nehodlal dál dávat. A teď ho napadlo, jak dlouho by asi musel být CC de Poitiers ještě nablízku, než by se z něj stala její kopie. Samozřejmě ne po fyzické stránce. Ve svých osmačtyřiceti byla o pár let mladší než on, štíhlá, šlachovitá, s vypracovanými svaly, nemožně bílými zuby a nemožně blond vlasy. Dotýkat se jí bylo jako hladit ledovou krustu na zamrzající kaluži. Měla v sobě krásu a křehkost, která ho přitahovala, ale číhalo tu i nebezpečí. Jestli se někdy zlomí, jestli se rozbije, rozřeže ho na kusy.

Jenže o vzhled tady nešlo. Když ji sledoval, jak se mazlí se svou knihou s mnohem větší něhou, než jakou kdy projevovala jemu, napadlo ho, jestli ta ledová voda, která tvořila její útroby, nemohla nějak prosáknout i do něj, možná při sexu, a teď ho pomalu nezmrazuje. Už teď uvnitř nic necítil.

Ve svých dvaapadesáti začínal David Petrov právě zjišťovat, že jeho přátelé už nejsou tak oslniví ani tak štíhlí, jak kdysi bývali. Vlastně ho většina z nich začínala nudit. A tu a tam si u nich všiml i výmluvného zívnutí. Začínali tloustnout, plešatět a ztrácet jiskru a on měl podezření, že se to týká i jeho. Nebylo tak hrozné, že už se za ním zřídkakdy ohlédla nějaká žena, že začal uvažovat o výměně sjezdových lyží za běžky nebo že mu jeho asistentka musela domluvit první vyšetření prostaty. Tohle všechno by dokázal přijmout. Co ale Davida Petrova budilo ve dvě ráno, byla jistota, že lidem teď připadá nudný. Našeptával mu to do uší stejný hlásek, jaký ho v dětství varoval, že pod jeho postelí bydlí lvi. Za takových nocí se vždycky zhluboka nadechl temného vzduchu a snažil se sám sebe přesvědčit, že za to potlačené zívnutí jeho společníka u večeře mohlo víno nebo magret de canard nebo snad přílišné teplo v montrealské restauraci, v níž seděli navlečení do huňatých zimních svetrů.

Ovšem ten noční hlas stejně vrčel a varoval ho před číhajícím nebezpečím. Nebezpečím blížící se katastrofy. Že jeho historky budou příliš dlouhé, že udrží pozornost příliš krátce, že uvidí bělma příliš mnoha očí. Nebezpečím rychlých a nenápadných pohledů na hodinky. Nebezpečím očí těkajících po místnosti a zoufale pátrajících po podnětnější společnosti. Kdy od něj můžou odejít, aby to nebylo trapné?

A tak se nechal svést CC. Svést a pohltit, takže se ten lev pod jeho postelí proměnil ve lva v posteli. Začal mít podezření, že ta sebestředná osoba už dokázala zhltnout sebe sama, svého manžela i tu svou nepodařenou dceru a teď právě požírá jeho.

V její společnosti už začal být krutý. A začal sám sebou pohrdat. Ale ještě ne tak moc, jak opovrhoval jí.

„Je to geniální kniha,“ prohlásila, jako by nic neřekl. „Myslím to vážně. Vždyť kdo by tohle nechtěl?“ Zamávala mu knihou před nosem. „Budou to baštit. Tam venku je tolik ztrápených lidí.“ Obrátila se a podívala se z okna jejich hotelového pokoje na protější budovu, jako by pozorovala své „lidi“. „Udělala jsem to pro ně.“ Otočila se teď zpátky k němu, oči doširoka rozevřené a upřímné.

Že by tomu sama věřila? uvažoval.

Tu knihu samozřejmě četl. Nazvala ji S klidem, po společnosti, kterou založila před několika lety, což byl naprostý výsměch vzhledem k tomu, jaký uzlíček nervů ve skutečnosti představovala. Ty úzkostné, nervózní ruce, které ustavičně něco uhlazovaly a narovnávaly. Ty úsečné odpovědi a netrpělivost přerůstající ve vztek.

Klid nebylo slovo, které by v souvislosti s CC de Poitiers jakýkoli člověk použil, bez ohledu na její vyrovnanou, zmrzlou fasádu.

Nabídla tu knihu všem vydavatelům, počínaje nejprestižnějšími nakladatelskými domy v New Yorku a konče u Světa pohlednic a vydavatelství Réjean v St. Polycarpe, což je zapadákov u dálnice mezi Montrealem a Torontem.

Všichni ji odmítli, okamžitě poznali, že rukopis je jen nanicovatý pelmel směšných svépomocných pouček a životních mouder, zabalených do nedopečených buddhistických a hinduistických technik a vyzvracených ženou, která na obálce vypadá, jako by právě sežrala svoje mladé.

„Ani mizerná kapka osvícení,“ řekla Davidovi ve své montrealské kanceláři toho dne, kdy dorazila várka zamítavých dopisů. Roztrhala je na kousky a nechala ležet na podlaze, aby je uklidila najatá výpomoc. „Povídám ti, že tenhle svět je v rozkladu. Lidi jsou krutí a necitliví, snaží se jen jeden druhému dostat na kobylku. Chybí jim láska a porozumění. Tohle,“ máchla divoce knihou, jako by to bylo pradávné mytické kladivo nemilosrdně mířící ke kovadlině, „lidi naučí, jak najít štěstí.“

Mluvila tiše, slova vrávorala pod tíhou jedu. Nakonec si svoje dílko vydala vlastním nákladem a dala si dobrý pozor, aby vyšlo včas před Vánocemi. A zatímco se v knize psalo hodně o světle, Davidovi připadalo zajímavé a ironické, že se do oběhu dostala v době zimního slunovratu. V nejtemnější den roku.

„Řekni mi ještě jednou, kdo to vydal?“ Nedokázal si pomoct. CC mlčela. „No jistě, už si vzpomínám,“ pokračoval. „Nikdo to nechtěl. To musela být hrůza.“ Na chvíli se odmlčel a uvažoval, jestli má ještě otočit nožem v ráně. Ale co by ne, klidně otočí. „Jaký z toho máš pocit?“ Škubla sebou, nebo jen zapracovala jeho představivost?

Ovšem zachovala výmluvné mlčení a netečný výraz v obličeji. Cokoli se CC nelíbilo, přestalo existovat. Včetně jejího manžela a dcery. Včetně jakýchkoli nepříjemností, kritiky, všech zlých slov, která nepocházela od ní, jakýchkoli emocí. Jak David věděl, CC žila ve vlastním světě, v němž byla dokonalá, v němž mohla ukrýt svoje pocity i svoje prohry.

Teď přemítal, jak dlouho to ještě potrvá, než její svět exploduje. Doufal, že bude někde poblíž, aby to viděl. Ale ne zase příliš blízko.

Lidi jsou krutí a necitliví, říkala. Krutí a necitliví. Nebylo to tak dávno, kdy byl přesvědčený, že svět je nádherné místo. Vlastně si to myslel až do chvíle, než se upsal CC jako její smluvní fotograf a milenec na volné noze. Každé ráno se budil brzy a vyrážel do nového dne, kdy svět byl ještě mladý a všechno bylo možné. Tehdy viděl, jak je Montreal kouzelný. Viděl, jak se lidé smějí jeden na druhého, dávají si v kavárnách kapučíno nebo si kupují čerstvé květiny či bagety. Viděl děti, jak na podzim sbírají kaštany a hrají s nimi křápanou. Viděl staré dámy, jak se do sebe zavěšené procházejí po bulváru Saint Lawrence přezdívaném prostě Hlavní.

Nebyl natolik slepý nebo bláhový, aby neviděl i muže a ženy bez domova nebo pomlácené, dobité obličeje svědčící o dlouhé prázdné noci a ještě delším dni před sebou.

V jádru ale věřil, že svět je kouzelné místo. A jeho fotografie to odrážely, zachycovaly světlo, jas, naději. A stíny, které přirozeně vyzývaly světlo.

Ironií bylo, že právě tohle CC zaujalo a přivedlo ji na myšlenku nabídnout mu smlouvu. V jednom stylovém montrealském magazínu se o něm psalo jako o „špičkovém“ fotografovi a CC vždycky pásla po tom nejlepším. Což byl taky důvod, proč si vždycky najímali pokoj v Ritzu. Stísněný, ponurý pokoj na jednom z nižších podlaží, bez vyhlídky nebo půvabu, ale přesto Ritz. CC si posbírá šamponky a psací potřeby, aby dokázala svou cenu, tak jako sebrala i jeho. Ty věci použije, aby mohla dělat mlhavé narážky před lidmi, kterým je to přitom úplně jedno, a stejným způsobem použije i jeho. A pak, nakonec, je všechny zahodí. Stejně jako odkopla svého manžela, stejně jako ignoruje a zesměšňuje svou dceru.

Svět je kruté a necitlivé místo.

A on tomu teď věřil.

Nenáviděl CC de Poitiers.

Vstal z postele a nechal CC zírat na knihu, její pravou lásku. Díval se na ni a připadalo mu, že se CC střídavě zaostřuje a rozostřuje. Naklonil hlavu ke straně a napadlo ho, jestli to zase nepřehnal s pitím. Ale stejně mu připadalo, že se CC chvílemi rozmazává, jako by se díval skrz optický hranol na dvě různé ženy – jednu krásnou, zářivou, plnou života a druhou směšnou odbarvenou blondýnu, hubenou jak lunt a stejně tak pokroucenou, zauzlenou a hrubou. A nebezpečnou.

„Co je tohle?“ Sáhl do odpadkového koše a vytáhl jakýsi svazek. Okamžitě poznal, že je to soubor prací nějakého umělce. Portfolio bylo krásně, přepečlivě svázané a vytištěné na archivním bavlněném papíře. Prolistoval ho a zadržel dech.

Zdálo se, že soubor prací plných světla z jemného papíru přímo září. Cítil, jak se mu v hrudi něco pohnulo. Ukazovaly svět, který byl zároveň kouzelný a zároveň plný bolesti, ale hlavně v něm ještě existovala naděje a útěcha. Zjevně to byl svět, v němž ten umělec žil, který vídal každý den. I on sám kdysi žil ve světě světla a naděje.

Ty práce působily jednoduše, ale ve skutečnosti to bylo právě naopak. Motivy a barvy se vrstvily přes sebe, muselo trvat celé hodiny, nebo spíš dny, aby se dosáhlo požadovaného efektu.

Teď zíral na jeden z obrazů před sebou. Majestátní strom se vypínal k nebesům, jako by prahnul po slunci. Tomu umělci se na fotografii nějak podařilo zachytit zdání pohybu, aniž by to vytvářelo matoucí dojem. Naopak, bylo to graciézní, konejšivé, a především velice působivé. Zdálo se, že konečky větví se rozostřují nebo rozplývají, jako by ta touha a sebedůvěra měla v sobě zároveň semínko pochybnosti. Bylo to geniální.

Všechny myšlenky na CC rázem zmizely. Vyšplhal do koruny stromu, skoro cítil, jak ho škrábe jeho hrubá kůra, jako by seděl na klíně svému dědečkovi a tulil se k jeho neoholené tváři. Jak toho ten umělec dosáhl?

Nedokázal rozluštit podpis. Zalistoval stránkami a cítil, jak se mu po ztuhlé tváři pomalu rozlévá úsměv a postupuje směrem k jeho ztvrdlému srdci.

Možná se jednoho dne, jestli se tedy někdy zbaví CC, bude moct vrátit ke své práci a vytvářet díla jako tohle.

Vydechl všechnu temnotu, kterou v sobě nashromáždil.

„Tak co, líbí se ti to?“ CC zvedla svou knihu a mávla jí na něj.

DVĚ

Crie se pečlivě soukala do svého kostýmu a snažila se přitom neroztrhnout bílý šifon. Vánoční besídka už začala. Slyšela nižší ročníky zpívat „Tam v jesličkách“, i když to podezřele znělo spíš jako „Slon v jesličkách“. Na chvilku ji napadlo, jestli to nemá být narážka na ni. Že by se jí všichni smáli? Polkla tu myšlenku a za tichého prozpěvování se oblékala dál.

„Co to je?“ Hlas madame Latourové, učitelky hudební výchovy, byl slyšet i v zaplněné, vzrušené místnosti. „Kdo si to zpívá?“

Inteligentní ptačí obličej madame Latourové nakoukl za roh, kam se Crie odplížila, aby se mohla o samotě převléknout. Crie instinktivně popadla kostým a snažila se jím zakrýt svoje polonahé čtrnáctileté tělo. Samo sebou to nešlo. Těla bylo příliš a šifonu moc málo.

„To jsi zpívala ty?“

Crie na ni jen zírala, příliš vyděšená, než aby dokázala promluvit. Matka ji před tím varovala. Varovala ji, ať na veřejnosti nikdy nezpívá.

Jenže teď ji její natěšené srdce zradilo a ona dopustila, aby jí nějaká ta melodie unikla.

Madame Latourová hleděla na to obrovité děvče a začínala v krku cítit oběd. Ty tukové polštáře, ty příšerné faldy, spodní prádlo mizící pod horami masa. Ten ztuhlý, vytřeštěný obličej. Učitel přírodních věd, monsieur Drapeau, prohlásil, že Crie je v jeho třídě nejlepší, i když další učitel poznamenal, že v tom pololetí se probíraly vitaminy a minerály a že Crie nejspíš snědla učebnici.

Na druhou stranu, účastní se besídky, takže možná přece jen začíná získávat trochu sebevědomí, i když to ještě bude stát hodně práce.

„Radši si pospěš. Za chvíli jdeš na scénu.“ Odešla, aniž by počkala na odpověď.

Tohle byla první vánoční besídka, na které Crie za celých pět let na dívčí škole slečny Edwardové měla vystupovat. V předchozích letech, když si ostatní žákyně chystaly kostýmy, Crie mumlala omluvy. Nikdo se jí to nikdy nesnažil vyvracet. Místo toho dostala za úkol ovládat světla, protože – jak to nazvala madame Latourová – má hlavu na technické věci. Myslela tím neživé věci. A tak Crie každoročně sledovala vánoční besídku zezadu ze tmy, dívala se, jak krásná, zářivá, nadaná děvčata tančí a zpívají příběh o vánočním zázraku a sluní se ve světle, které jim zajistila Crie.

Ale tenhle rok ne.

Nasoukala se do kostýmu a podívala se na sebe do zrcadla. Pohled jí opětovala obrovská sněhová vločka. Musela přiznat, že ve skutečnosti je to spíš sněhová závěj než jediná vločka, ale stejně to byl kostým, a dost velkolepý. Ostatním děvčatům pomáhaly maminky, ale Crie si ten svůj ušila sama. Aby maminku překvapila, říkala si, jak se snažila překřičet ten druhý hlásek.

Kdyby se podívala zblízka, viděla by drobné kapičky krve tam, kde její zavalité, neohrabané prsty šmátraly po jehle a popíchaly se o ni. Ona ale vytrvala, dokud kostým nakonec nedošila. A pak ji osvítila náhlá inspirace. Vlastně to byla ta nejgeniálnější myšlenka, jaká ji za celých čtrnáct let jejího života napadla.

Věděla, že její matka uctívá světlo. Jak jí vtloukala do hlavy po celý její život, právě o něj všichni usilujeme. Proto se tomu říká osvícení. Proto se o chytrých lidech tvrdí, že mají zářivý intelekt a že je čeká zářivá budoucnost. Proto mají hubení lidé větší úspěch – přece se o nich říká, že jsou skoro průsvitní. A světlo nic neváží.

Bylo to tak evidentní.

A Crie teď hraje sněhovou vločku, nejbělejší a nejlehčí ze všech elementů. Pokud šlo o její vlastní zářivost, Crie zašla do levného zboží a za své kapesné si tam koupila lahvičku třpytek. Dokonce dokázala netečně, s pohledem upřeným přímo před sebe míjet čokoládové tyčinky. Crie už víc než měsíc držela dietu a byla si jistá, že si toho matka brzy všimne.

Pomocí lepidla nanesla třpytky a teď si prohlížela výsledek.

Poprvé v životě Crie věděla, že je krásná. A byla si jistá, že za pouhých několik minut si to bude myslet i její matka.

Clara Morrowová zírala přes zamrzlé tabulky oken z obývacího pokoje na vesničku Three Pines. Naklonila se a seškrábala z okna trochu námrazy. Teď, když mají nějaké peníze, mohli by ta stará okna nechat vyměnit. Jenže ačkoli Clara věděla, že by to bylo rozumné, většina jejích rozhodnutí ve skutečnosti rozumná nebyla. Zato ale vyhovovala jejímu životnímu stylu. A když teď hleděla na ten výjev ze sněžítka jménem Three Pines, uvědomila si, že se na něj ráda dívá přes nádherné ornamenty, které mráz dokázal vykouzlit na starém skle.

Upíjela horkou čokoládu a sledovala, jak se místní obyvatelé zachumlaní v barevných šálách procházejí v něžně padajícím sněhu, mávají si na pozdrav rukama v pletených rukavicích, tu a tam se zastaví, aby spolu poklábosili, a slova jim vycházejí z úst v obláčcích jako komiksovým postavičkám. Někteří mířili do Olivierova bistra na café au lait, další potřebovali čerstvý chleba nebo pâtisserie z pekařství u Sarah. Myrnino knihkupectví a antikvariát v jednom sídlící vedle bistra bylo dnes zavřené. Monsieur Béliveau odhazoval sníh od vchodu do svého smíšeného zboží a mával na Gabriho, rozměrného a teatrálního, který spěchal přes náves ze svého penzionu na protějším rohu. Cizímu člověku by všichni místní připadali anonymní, dokonce bezpohlavní. V quebecké zimě vypadali všichni stejně, jeden jako druhý zavinutí a zachumlaní ve vrstvách husího peří nebo vatelínu, takže dokonce i hubení působili oplácaně, zatímco obtloustlí připomínali koule. Jediné, čím se odlišovali, byly pokrývky hlavy. Clara viděla Ruthinu jásavě zelenou čepici s bambulkou, jak kývá Waynově pestrobarevné ušance, kterou mu upletla Pat za dlouhých podzimních večerů. Děti Lévesqueových, které se na zamrzlém rybníčku honily s hokejkou v ruce za pukem, měly všechny kulichy v odstínech modré a malá Rose se v brance tak třásla, že i Clara viděla, jak se jí bambule na bleděmodré čepičce třepotá. Ovšem její bratři ji milovali a pokaždé, když se přihnali k brance, předstírali, že zakopli, a místo aby na ni vypálili vražednou ránu, pomalu klouzali po ledě směrem k ní, dokud všichni neskončili na zmatené šťastné hromadě těsně před brankou. Claře to připomínalo jeden z těch starých tisků od Curriera a Ivese, na které se jako dítě vydržela dívat celé hodiny, a toužila do nich vstoupit.

Three Pines halila bílá. V posledních několika týdnech napadlo asi třicet centimetrů sněhu a každý ze starých domků kolem návsi teď měl vlastní čistě bílou čepici. Z komínů v obláčcích stoupal kouř, jako by domky měly svůj vlastní hlas a dech. Dveře a branky zdobily adventní věnce a v noci ta tichá víska v Eastern Townships zářila vánočními světélky. Všude vládl příjemný ruch, jak se děti i dospělí připravovali na velký den.

„Možná jí nenastartuje auto,“ řekl Clařin manžel Peter, když vešel do místnosti. Byl vysoký a štíhlý a vypadal jako ředitel nadnárodní korporace, stejně jako jeho otec. Místo toho se celé dny hrbil u stojanu a s šedivými vlnitými vlasy zamazanými olejovými barvami vytvářel svá až bolestně detailní abstraktní díla. Jeho obrazy kupovali sběratelé z celého světa za tisíce dolarů, avšak vzhledem k tomu, jak pomalu maloval – vytvořil jeden, maximálně dva obrazy ročně – žili v permanentní chudobě. Tedy až donedávna. Clařiny malby bojovných děloh či rozplývajících se stromů teprve hledaly své místo na trhu.

„Přijede,“ odpověděla Clara. Peter se podíval na svou ženu. Modré, hřejivé oči, kdysi tmavé vlasy už začaly prokvétat šedí, i když jí ještě nebylo ani padesát. Postava se jí začala zaoblovat hlavně na bříšku a na stehnech a Clara nedávno začala mluvit o tom, že by se zase vrátila ke cvičení u Madeleine. Když se ho ptala, jestli je to podle něj dobrý nápad, Peter měl dost rozumu, aby neodpovídal.

„Víš jistě, že nemůžu jet s vámi?“ zeptal se spíš ze zdvořilosti, než že by doopravdy toužil vmáčknout se do Myrniny plechové rakve na kolečkách a drkotat se s nimi až do města.

„Jasně že nemůžeš. Jedu ti koupit dárek k Vánocům. A kromě toho se Myrna, já, ty a dárky do auta nevejdeme. Musel bys zůstat v Montrealu.“

Otevřenými vraty projelo miniaturní autíčko a vystoupila z něj obrovitá černoška. Tohle byl pravděpodobně Clařin nejoblíbenější moment všech výletů s Myrnou – sledovat ji, jak nastupuje a vystupuje ze svého mrňavého vozítka. Clara si byla dost jistá, že Myrna je ve skutečnosti větší než auto. V létě se mohla potrhat smíchy, když se dívala, jak se snaží nasoukat dovnitř a šaty se jí přitom vyhrnují až k pasu. Ale Myrna se tomu jen smála. V zimě to bylo ještě legračnější, protože Myrna nosila naducanou jásavě růžovou bundu, která téměř zdvojnásobovala její objem.

„Pocházím z ostrovů, dítě. Jsem zimomřivá.“

„Pocházíš z ostrova Montrealu,“ podotkla Clara.

„Pravda,“ připustila Myrna se smíchem. „Ale z jeho jižního cípu. Mám ráda zimu. To je jediná doba, kdy mám růžovou kůži. Tak co myslíš? Prošla bych?“

„Za co?“

„Za bělošku.“

„A ty bys chtěla?“

Myrna na svou nejlepší kamarádku upřela najednou vážný pohled a usmála se. „Ne. Teď už ne. Hm.“

Zdálo se, že ji ta odpověď samotnou potěšila, a dokonce i trochu překvapila.

A teď ta falešná běloška ve své naducané růžové kůži, vrstvách pestrobarevných šátků a fialové čepici s oranžovou bambulí dusala po jejich čerstvě odházené cestičce.

Zanedlouho už budou v Montrealu. Nebyla to dlouhá cesta, ani ne hodinu a půl, dokonce i ve sněhu. Clara se těšila na odpoledne strávené vánočními nákupy, ale zlatý hřeb výletu, vlastně každého výletu do Montrealu v čase Vánoc, byl tajný. Její soukromé potěšení.

Clara Morrowová umírala touhou vidět vánoční výlohu v Ogilvy, pověstném obchodním domě v centru Montrealu, který míval o Vánocích nejkouzelnější výkladní skříně na světě. Uprostřed listopadu obrovské skleněné tabule výlohy zčernaly, zaslepené papírem. Pak nastalo rozechvělé očekávání. Kdy asi ten sváteční div odhalí? Jako malá z toho Clara byla u vytržení víc než z průvodu se Santa Clausem. Jakmile se rozneslo, že v Ogilvy konečně sundali papír, Clara se hned hnala do centra a přímo k magické výloze.

Plná očekávání pádila k výkladní skříni, ale zastavila se těsně předtím, než z ní mohla něco vidět. Zavřela oči, dodala si odvahy, postoupila kupředu a oči zase otevřela. A pak to spatřila. Svou vesničku. Místo, kam se uchylovala, když hrozilo, že zklamání a krutost světa citlivou holčičku zadusí. Ať už bylo léto, nebo zima, stačilo jí jen zavřít oči a ocitla se tam. Mezi tančícími medvědy, kachnami na bruslích a žabkami ve viktoriánských kostýmech, rybařícími z mostu. V noci, když pod podlahou jejího pokojíku supěl, drápal a prskal ghúl, pevně stiskla svá modrá očička a přenesla se do kouzelné výlohy a té vesničky, kterou ghúl nikdy nenajde, protože vchod do ní střeží laskavost.

Později se v jejím životě stala úžasná věc. Zamilovala se do Petera Morrowa a souhlasila, že odloží svůj plán vzít New York útokem a místo toho se s Peterem přestěhuje do vesničky na jih od Montrealu, kterou měl moc rád. Clara byla městské děvče, takže to pro ni bylo neznámé území, ale milovala Petera natolik, že ani nezaváhala.

A tak před šestadvaceti lety Clara jako chytrá a cynická absolventka akademie výtvarných umění vystoupila z jejich rozhrkaného volkswagenu a rozplakala se.

Peter ji přivezl do kouzelné vesničky jejího dětství. Vesničky, na kterou zapomněla v důležité póze dospělosti. Vánoční výloha z Ogilvy byla nakonec přece jen skutečná a jmenovala se Three Pines. Koupili si malý domek u návsi a zařídili si život ještě kouzelnější, než o jakém se Claře kdy snilo.

O pár minut později už si Clara ve vyhřátém autě rozepnula bundu a dívala se, jak kolem ubíhá zasněžená krajina. Tohle byly mimořádné Vánoce, z důvodů zároveň strašných i úžasných. Před rokem a něco byla totiž zavražděna Clařina milovaná kamarádka a sousedka Jane Nealová a všechny své peníze odkázala Claře. Minulé Vánoce se Clara cítila příliš provinile, než aby z nich něco utratila. Připadalo jí, že těží z Janeiny smrti.

Myrna po své kamarádce střelila pohledem. Myšlenkami bloudila kolem stejného bodu, vzpomínala na drahou mrtvou Jane Nealovou a na radu, kterou Claře dala po Janeině vraždě. Myrna byla zvyklá rozdávat rady. Dřív pracovala v Montrealu jako psycholožka, dokud si neuvědomila, že se její klienti ve skutečnosti nechtějí změnit k lepšímu. Chtěli jen pilulku a ujištění, že ať už s nimi je špatně cokoli, není to jejich chyba. A tak Myrna pověsila praxi na hřebík. Své malé červené autíčko naložila až po střechu oblečením a knížkami a vyrazila přes most pryč z ostrova Montrealu, na jih, směrem k americké hranici. Usadí se na Floridě na pláži a všechno to nějak vyřeší.

Jenže se do toho vložil osud a její kručící žaludek. Myrna nikam nespěchala, a tak vyrazila po malebných vedlejších silničkách. Byla na cestě teprve něco přes hodinu, když najednou dostala hlad. Její autíčko právě vyšplhalo do kopce po rozbité kamenité cestě, na kterou náhodou natrefila, a otevřel se před ní pohled na vesničku schovanou mezi kopci a lesy. Něco takového Myrna vůbec nečekala, ten pohled ji úplně uhranul, a tak zastavila a vystoupila z auta. Bylo pozdní jaro a slunce zrovna začínalo hřát. Od staré kamenné pily se kolem bílého dřevěného kostelíka pěnila říčka a obtáčela jednu stranu vísky. Vesnice měla tvar kruhu, ze kterého vybíhaly do čtyř stran prašné silničky. Uprostřed byla náves obklopená starobylými domky – některé v quebeckém stylu s příkrými kovovými střechami a úzkými vikýři, jiné zas obložené dřevem s otevřenými verandami. A přinejmenším jeden byl z neopracovaného kamene, postavený z balvanů vyoraných z polí prvními osadníky, jak se horečně snažili překonat nadcházející vražednou zimu.

Na návsi viděla rybníček a na jednom konci tři majestátní borovice.

Myrna vytáhla mapu Quebeku. Po několika minutách ji zase pečlivě složila a užasle se opřela o kapotu auta. Ta vesnice na mapě nebyla. Mapa přitom ukazovala obce zaniklé už před několika desetiletími. Zobrazovala i miniaturní rybářské vesničky a každou osadu se dvěma domy a kostelíkem.

Ale tuhle ne.

Sledovala vesničany, jak zahradničí, venčí psy nebo sedí na lavičce na návsi a čtou si. Možná to místo bylo něco jako legendární skotská vesnička Brigadoon. Možná se objevovalo jen jednou za určitý počet let a jen lidem, kteří je potřebovali vidět. Myrna ale stejně váhala. V té vesničce přece nemůže najít všechno, po čem touží. Málem to otočila a zamířila do Williamsburgu, který na mapě byl, ale pak se rozhodla, že to riskne.

Ve Three Pines našla všechno, po čem její srdce prahlo.

Našla tam croissanty a café au lait. Našla steaky s hranolky a New York Times. Našla tam pekárnu, bistro, penzion a smíšené zboží. Našla klid a mír a smích. Našla velkou radost i velký smutek, schopnost přijmout obojí a být spokojený. Našla tam přátelství i laskavost.

A našla i prázdný obchod s bytem nahoře. Čekal. Na ni. Už nikdy odtamtud neodjela.

Ani ne za hodinu se Myrna přesunula ze světa stížností do světa spokojenosti. To se stalo před šesti lety. Teď nabízela nové i staré knihy a svým přátelům i otřepané rady.

„Proboha, tak už se rozhoupej,“ zněla její rada pro Claru. „Vždyť jsou to celé měsíce, co Jane umřela. Pomohla jsi vyřešit její vraždu. Sama dobře víš, jak by Jane namíchlo, že máš všechny její peníze, a vůbec si je neužíváš. Měla je dát mně,“ zavrtěla Myrna hlavou v hraném úžasu. „Já bych věděla, co s nimi. Hupky dupky na Jamajku, pěkného rastamana, dobrou knížku –“

„Počkej chvíli. Ty máš rastamana, a čteš si knížku?“

„No jistě. Každé má svůj účel. Tak například rastaman je bezva, když je pěkně tvrdý, což se o knize říct nedá.“

Clara se zasmála. Obě sdílely nelibost k vázaným knihám. Nešlo o obsah, ale o desky. Byly prostě moc tvrdé a těžko se držely, zvlášť v posteli.

„Na rozdíl od rastamana,“ dodala Myrna.

A tak Myrna svou kamarádku přesvědčila, aby se smířila s Janeinou smrtí a ty peníze začala utrácet. Což měla Clara v plánu dnes. Konečně zadní sedadlo auta naplní barevné papírové tašky s provázkovými uchy a vytlačenými názvy jako Holt Renfrew a Ogilvy. Ani jedna odporně žlutá igelitka z výprodeje. Ačkoli Clara obchody s levným zbožím tajně zbožňovala.

Peter zatím doma koukal z okna a snažil se přimět své tělo vstát a pustit se do něčeho konstruktivního. Jít do ateliéru a pracovat na svém obrazu. Vtom si všiml, že na jedné z tabulek někdo oškrabal námrazu. Čistá ploška měla tvar srdíčka. Usmál se a vyhlédl skrz ni na Three Pines, jak si žije svým poklidným životem. Pak pozvedl zrak ke starému domu, který se vypínal na kopci. Starý dům Hadleyových. A jak se díval, mráz začal sílit a naplňoval jeho srdce ledem.

TŘI

„Kdo to dělal?“ zeptal se David CC a zvedl portfolio.

„Co?“

„Tohle.“ Stál nahý v jejich hotelovém pokoji. „Našel jsem to v odpadkovém koši. Čí to je?“

„Moje.“

„To jsi dělala ty?“ Byl ohromený. Na chvíli ho napadlo, jestli ji neodhadl špatně. Tohle byla evidentně práce velice nadaného umělce.

„Pochopitelně že ne. Dala mi to nějaká zoufalá troska z vesnice, abych to ukázala svým přátelům z galerií. Nejsměšnější bylo to vlezdoprdelství. Prosím vás, CC, já vím, jak dobré máte kontakty a CC, nemohla byste ukázat moji práci některým svým známým? Neskutečně otravné. Dovedeš si představit, že bys mě žádal o laskavost? Dokonce to prý mám ukázat konkrétně Denisi Fortinovi. Taková drzost!“

„A co jsi řekla?“ Srdce mu pokleslo. Odpověď samozřejmě znal.

„Řekla jsem, že s radostí. Můžeš to vrátit, kdes to našel.“

David zaváhal, pak portfolio zavřel a vrátil ho zpátky do odpadkového koše, i když sám sebe nenáviděl, že pomáhá zničit tak zářivé dílo, a ještě víc se nenáviděl za to, že ho chce zničit.

„Ty dneska odpoledne nic nemáš?“ zeptal se.

CC narovnala sklenici a lampičku na nočním stolku, posouvala je po milimetrech tam a zpět, dokud nebyly přesně na svém místě.

„Nic důležitého,“ odpověděla a smetla ze stolku ohavný chuchvalec prachu. No vážně, v Ritzu. Bude si muset promluvit s ředitelem. Podívala se na Davida, jak stojí u okna.

„Pane jo, ty si tedy dopřáváš.“

Očividně měl kdysi pěkné tělo, pomyslela si. Ale teď bylo všude ochablé. CC už spala s tlustými muži. Spala i se svalovci. A podle jejího názoru byly oba extrémy v pořádku. To jen ta přeměna ji znechucovala.

David ji odpuzoval a nemohla si ani dost dobře vzpomenout, proč si myslela, že tohle je dobrý nápad. Pak se podívala na lesklou bílou obálku své knihy a vzpomněla si.

Ten obrázek. David byl vynikající fotograf. Nad titulkem S klidem viděla svůj obličej. Vlasy tak blond, že byly skoro bílé, rty rudé a plné, oči zářily překvapivou, inteligentní modří. A tvář měla tak bílou, že téměř splývala s pozadím – působila dojmem, jako by se oči, ústa a uši na obálce vznášely.

CC ten portrét zbožňovala.

Po Vánocích se Davida zbaví. Jakmile dokončí svůj poslední úkol. Všimla si, že musel vrazit do židle, když si prohlížel to portfolio. Židle teď stála nakřivo. Cítila v hrudi napětí. K čertu s ním za to, že ji schválně takhle rozčiluje, a k čertu s tím zatraceným portfoliem. CC vystřelila z postele, narovnala vrzající židli a využila té příležitosti, aby posunula i telefon rovnoběžně s hranou stolu.

Pak skočila zpátky do postele a uhladila si na klíně přikrývku. Možná by si mohla vzít taxi a jet zpátky do kanceláře. Pak si ale vzpomněla, že má jinou pochůzku. Důležitou pochůzku.

V Ogilvy byly slevy a v obchůdku s inuitským uměním na rue de la Montagne měli pár bot, který si chtěla koupit.

Nebude to dlouho trvat, než se její vlastní řada oblečení a nábytku bude prodávat v obchodech po celém Quebeku. Po celém světě. Všichni ti superstyloví designéři, kteří si z ní dělali legraci, budou brzy litovat. Zanedlouho už bude každý znát Li Bien, její vlastní filozofii designu i života vůbec. Feng-šuej je pasé. Lidé touží po změně a ona jim ji dá. O Li Bien budou mluvit všichni, bude součástí každé domácnosti.

„Pronajal sis už na svátky chatu?“ zeptala se.

„Ne, jedu tam zítra. Proč sis vlastně koupila dům uprostřed ničeho?“

„Mám svoje důvody.“ Pocítila nával vzteku, že zpochybňuje její úsudek.

Čekala pět let, aby si mohla koupit dům ve Three Pines. CC de Poitiers dokázala být trpělivá, když musela a když pro to měla dost dobrý důvod.

Navštívila tu mizernou vesničku už mockrát, rozhazovala sítě mezi místními realitními makléři, a dokonce mluvila i s prodavači z obchodů v okolí Williamsburgu a St. Rémy. Trvalo to roky. Domy ve Three Pines zjevně moc často na prodej nebyly.

A pak o něco víc než před rokem jí zavolala realitní makléřka jménem Yolande Fontaineová. Měla pro ni dům. Obrovskou viktoriánskou královnu na kopci shlížející dolů do vesnice. Dům majitele dřevařských závodů. Šéfův dům.

„Za kolik?“ zeptala se CC, která věděla, že to téměř jistě bude nad její možnosti. Musela by si vzít půjčku na společnost, zatížit hypotékou všechno, co vlastnila, přimět manžela, aby si nechal vyplatit svou životní pojistku a důchodové pojištění.

Ale odpověď realitní makléřky ji překvapila. Bylo to hluboko pod tržní cenou.

„Je tu jedna maličkost,“ vysvětlovala Yolande přeslazeným hlasem.

„Jaká?“

„Stala se tam vražda. A pokus o vraždu.“

„To je všechno?“

„No, technicky vzato v tom byl ještě únos. Každopádně proto je ten dům tak levný. Stejně je to ale skvělá koupě. Bezvadné potrubí, z větší části měděné. Střecha je jen dvacet let stará. A –“

„Beru to.“

„To se tam nechcete ani podívat?“ Hned jak byla ta otázka venku, Yolande by si za ni nejradši nafackovala. Jestli chce tahle tupka koupit starý dům Hadleyových, aniž by se na něj podívala, nechala ho prověřit nebo v něm provést exorcismus, tak proč jí v tom bránit?

„Jen připravte papíry. Odpoledne k vám zajdu s šekem.“

A to také udělala. Manželovi o tom řekla zhruba o týden později, když potřebovala jeho podpis na žádost o vyplacení důchodového pojištění. Sice protestoval, ale tak chabě, že by v tom běžný pozorovatel protest ani nedokázal rozpoznat.

Starý dům Hadleových, to monstrum na kopci, teď patřil jí. Nemohla by být šťastnější. Byl dokonalý. Vesnice Three Pines byla dokonalá. Nebo přinejmenším bude, až s ní skončí.

David si odfrkl a odvrátil se. Dobře viděl znamení konce. CC ho odkopne, jakmile v tom jejím příšerném balíkově splní svůj poslední úkol. Řekla mu, ať ji nafotí pro její příští katalog, jak o Vánocích dovádí s místními rodáky. Pokud to půjde, měl pořídit snímky tamních obyvatel, jak na CC hledí s úžasem a láskou. Na to bude potřebovat hotovost.

Všechno, co CC dělala, mělo svůj cíl, a Davidovi došlo, že tím cílem u ní jsou pouze dvě věci: naplnit její peněženku nebo její ego.

Proč tedy koupila dům ve vesnici, o které nikdo nikdy neslyšel? O prestiž nešlo, takže to musel být ten druhý důvod.

Peníze.

CC o té vesnici věděla něco, co nikdo jiný nevěděl, a to znamenalo peníze.

Jeho zájem o Three Pines prudce vzrostl.

„Crie! Hni sebou, prokrista.“

Byla to pravda, téměř doslova. Drobný, zavinutý produkt svěřenského fondu a soutěží krásy byl za tou sněhovou nadílkou, kterou představovala Crie, sotva vidět. Podařilo se jí vyjít na pódium, tančit a vířit s ostatními andělskými vločkami, ale pak se náhle zastavila. Podle všeho nikomu nevadilo, že sníh v Jeruzalémě je nesmysl. Učitelka celkem správně počítala s tím, že pokud někdo věří na neposkvrněné početí, uvěří i tomu, že v onu zázračnou noc sněžilo. Zato však zjevně vadilo, že jedna z vloček zvící velikosti malého ledovce se zasekla uprostřed pódia. Přímo před Ježíškem.

„Hni sebou, špekoune.“

Ta urážka sklouzla po Crie jako vždycky, stejně jako všechny ostatní. Byl to šum v pozadí jejího života, už je sotva vnímala. A teď stála na pódiu a jako přimrazená zírala přímo do publika. „Brie má trému,“ zašeptala učitelka dramatu madame Bruneau učitelce hudební výchovy madame Latourové, jako by čekala, že s tím něco udělá. Dokonce i učitelé přezdívali Crie za jejími zády Brie. Nebo si alespoň mysleli, že to je za jejími zády. Už dávno se přestali starat, jestli ta tichá divná holka něco z toho neslyší.

„To vidím,“ odsekla madame Latourová. Obrovský stres z inscenování každoroční vánoční besídky školy slečny Edwardové si na ní konečně začal vybírat svou daň.

Ovšem nebyla to tréma, co Crie proměnilo v kámen, ani publikum. Uprostřed kroku ji zmrazilo to, co tam nebylo.

Crie z dlouholeté zkušenosti věděla, že nejděsivější jsou vždycky věci, které nevidíte.

A to, co Crie neviděla, jí zlomilo srdce.

„Vzpomínám si, jak mi můj první guru, Rámen dás, říkal,“ líčila CC svou oblíbenou historku, zatímco v bílém županu přecházela po hotelovém pokoji a sbírala mýdla a psací potřeby, „‚CC dás,‘ povídá; tak mi Rámen dás říkal,“ vysvětlovala CC psacím potřebám. „Ženám se málokdy dostalo takové pocty, zvlášť tehdy v Indii.“

To spíš Rámenu dásovi nedošlo, že CC je žena, pomyslel si David.

„To se stalo před dvaceti lety. Byla jsem nevinná, ještě dítě, ale už tenkrát jsem hledala pravdu. V horách jsem náhodou narazila na Rámena dáse a okamžitě jsme navázali spirituální spojení.“

Přiložila dlaně k sobě a David jen doufal, že se nechystá říct –

„Namasté,“ pronesla CC s úklonou. „To mě naučil. Velice spirituální.“

Výraz „spirituální“ používala tak často, že už to pro Davida bylo prázdné slovo.

„Říkal: ‚CC dás, máš velký spirituální dar. Musíš odejít z tohoto místa a podělit se o něj se světem. Musíš lidem říct, aby našli klid.‘“

Jak mluvila, David nehlasně odříkával zároveň s ní, rty se pohybovaly s textem staré známé písničky.

„‚CC dás,‘ řekl, ,ty víc než kdokoli jiný víš, že když jsou čakry v rovnováze, všechno je bílé. A když je vše bílé, je všechno, jak má být.‘“

David si říkal, jestli si neplete indického mystika s členem Ku-klux-klanu. Pokud ano, byla by to vážně ironie.

„‚Musíš se vrátit zpátky do světa,‘ řekl. ‚Byla by chyba dál tě tu držet. Musíš založit společnost a nazvat ji S klidem.‘ Tak jsem to udělala. A to byl i důvod, proč jsem napsala tuhle knihu. Abych šířila duchovní slovo. Lidi to potřebují vědět. Se všemi těmi bláznivými sektami, co je jenom využívají, to chápou úplně špatně. Musela jsem jim říct o Li Bien.“

„Tak teď jsem se ztratil,“ prohlásil David a vychutnával si nával vzteku, který to u CC vždycky vyvolalo. CC byla neskutečně předvídatelná. Nesnášela, když kdokoli naznačoval, že jsou její myšlenky nějak popletené. „Byl to Rámen dás, kdo ti řekl o Li Bien?“

„Ne, ty blbečku. Rámen dás byl v Indii. Li Bien je prastará orientální filozofie, která se předává v mojí rodině.“

„V rodině starých čínských filozofů?“ Jestli už tenhle vztah nemá trvat dlouho, může si aspoň trochu přijít na své. A navíc z toho časem bude skvělá historka k vyprávění. Vyžene tu trapnou nudu ze svých hovorů. Udělá CC terčem posměchu.

CC zamlaskala a nakvašeně si odfrkla. „Víš přece, že moje rodina pochází z Francie. A Francie má dlouhou a velkolepou historii kolonizace Východu.“

„Jistě, Vietnam.“

„Přesně tak. Moje rodina si odtamtud přivezla jisté prastaré spirituální techniky včetně Li Bien. Byli to diplomaté, ale to už jsem ti všechno říkala. Copak jsi mě neposlouchal? A navíc je to v knize. Ty jsi ji snad nečetl?“

Hodila ji po něm. David uhnul, ale stejně ho kniha za letu ostrým rohem bodla do paže.

„Jasně že jsem tu tvou podělanou knihu četl. Četl jsem ji pořád dokola.“ Musel se hodně snažit, aby jí neřekl, že je to jen hromada sraček, i když věděl, že je. „Já tu historku znám. Tvoje matka namalovala kouli Li Bien a to je jediná věc, která ti po ní zůstala.“

„Nejen po ní, ty debile. Po celé mojí rodině.“ Teď už syčela. Chtěl ji naštvat, ale netušil, co rozpoutá. Najednou měl pocit, že měří jen půl metru, skrčené nemluvně, zatímco ona rostla a zastiňovala mu slunce, bránila přístupu veškerého světla k němu. Zmenšoval se, scvrkával a choulil. Uvnitř. Navenek ten dospělý muž stál bez hnutí a jen na ni zíral. A uvažoval, co asi stvořilo takovou příšeru.

CC mu chtěla odervat ruce od těla. Chtělo se jí vydloubnout mu ty jeho vypoulené oči z důlků, toužila strhat mu maso z kostí. Cítila, jak v ní roste síla, tlačí ji v hrudi a vyzařuje z ní, jako když se ze slunce stává nova. Ruce se jí napjaly v touze chytnout ho za krk a cítit, jak mu krev pulzuje v krčních tepnách, než ho uškrtí. Mohla by to udělat. Dokázala by to, i když byl větší a těžší než ona. Když se cítila takhle, věděla, že ji nic nemůže zastavit.

Po obědě, který sestával z dušeného lososa a gigot d’agneau, se Clara s Myrnou rozešly každá po svých vánočních nákupech. Nejdřív se ale Clara vydala pátrat po Siegfriedu Sassoonovi.

„To jdeš do knihkupectví?“ zeptala se jí Myrna.

„Jistěže ne. Jdu se nechat ostříhat.“ Myrna už je tedy vážně mimo mísu.

„Siegfriedem Sassoonem?“

„Jím osobně ne, ale někým z jeho salonu.“

„Nebo jeho jednotky. Vyrozuměla jsem, že je to peklo, kde mizí mládí a smích.“

Clara si vybavila fotografie salonů Sassoon a napadlo ji, že i když to Myrna možná trochu moc dramatizuje, nebyl její popis úplně mimo, soudě podle těch nakvašených, nešťastných žen na snímcích.

O pár hodin později se už Clara probíjela po rue Ste-Catherine, vyčerpaná, ale šťastná. Rukama v palčácích svírala provázková ucha přeplněných tašek. Její nákupní výlet vyšel perfektně. Koupila dokonalý dárek pro Petera a pak různé drobnosti pro rodinu a přátele. Myrna měla pravdu. Jane by určitě potěšilo, kdyby ji mohla sledovat, jak rozhazuje její peníze. A Myrna měla pravdu i ohledně Sassoona, přestože mluvila trochu záhadně.

„Nylonky? Čokoláda?“ ozval se za ní nadšený hřejivý hlas.

„Zrovna jsem na tebe myslela, ty zrádkyně. Poslalas mě do prohnilých montrealských ulic, abych se ptala cizích lidí, kde najdu Siegfrieda Sassoona.“

Myrna se opřela o starou bankovní budovu. Otřásala se smíchy.

„Nevím, jestli se mám zlobit, nebo být ráda, že nikdo nevěděl, že jsem se chtěla nechat ostříhat od mrtvého básníka z první světové války. Proč jsi mi neřekla, že je to Vidal, a ne Siegfried?“ Teď už se chechtala i Clara, až upustila tašky na zasněžený chodník.

„Vypadá to bezvadně,“ prohlásila Myrna, když se konečně dosmála a kousek poodstoupila, aby si mohla Claru prohlédnout.

„Vždyť mám na hlavě kulicha, ty tupko,“ prohlásila Clara a obě ženy se znovu rozesmály, když si Clara stáhla pletenou čepici s bambulí přes uši.

V téhle atmosféře se těžko dalo nemít lehkou hlavu. Bylo 22. prosince, skoro čtyři hodiny odpoledne a slunce právě zapadlo. Teď se ulice Montrealu, které nikdy nepostrádaly kouzlo, ještě navíc blyštěly záplavou vánočních světélek. Celá rue Ste-Catherine zářila vánočními dekoracemi a jejich světlo se odráželo od závějí. Kolem se plazila auta polapená v zácpě odpolední špičky, chodci spěchali po zasněžených chodnících a tu a tam se zastavovali, aby nahlédli do osvětlené výlohy.

Přímo před nimi ležel jejich cíl: obchodní dům Ogilvy. A jeho výloha. Už v polovině bloku viděla Clara tu záři a kouzlo, které se odráželo ve tvářích přihlížejících dětí. V tu chvíli zmizel mráz, davy i všechny šťouchance, které předtím v tlačenici utržila. Jak Clara přistoupila k výloze, rozplynula se dokonce i Myrna. Bylo to tady. Mlýn v lese.

„Uvidíme se tam,“ zašeptala Myrna, ale její kamarádka už byla pryč. Vešla do výlohy. Kolem dětí, které před ní stály jako u vytržení, přes chumel oblečení na zasněženém chodníku přímo do idylického vánočního obrázku. Právě přecházela přes dřevěný můstek k medvědí mámě v dřevěné mlýnici.

„Nebyly by ňáký drobný? L’argent, s’il vous plaît?“

Do Clařina světa vpadl dávivý zvuk.

„Fůůj! Mamííí,“ vykřiklo nějaké dítě. Clara odtrhla oči od výlohy a podívala se na zem. Ten chumel oblečení právě vydávil obsah žaludku. Ze zvratků na pomačkané pokrývce, kterou měl omotanou kolem sebe, se lehce kouřilo. Nebo možná – kterou měla omotanou. Clara to nevěděla a bylo jí to jedno. Měla vztek. Na tuhle chvíli čekala celý rok, celý týden, celý den, a nějaký pobuda to všechno pozvrací. Děti teď plakaly a kouzlo bylo pryč.

Clara zacouvala od výlohy a rozhlédla se po Myrně. Musela jít dovnitř, uvědomila si Clara, nejspíš už je na té velké slávě. Nebyla to jen výloha obchodního domu, co je dnes do Ogilvy přivedlo. Jejich sousedka a dobrá kamarádka Ruth Zardová měla totiž dole v knihkupectví autogramiádu své nové knihy.

Útlé svazky Ruthiny poezie po autogramiádě v bistru ve Three Pines normálně unikaly pozornosti širší čtenářské obce, ovšem pak se stalo něco neuvěřitelného. Ta stará, seschlá, zahořklá básnířka ze Three Pines vyhrála Cenu generálního guvernéra za literaturu. Všem to vyrazilo dech. Ne proto, že by si tu cenu snad nezasloužila. Clara věděla, že její básně jsou omračující.

Kdo tě kdysi ranil, tak neodčinitelně,

že každý začátek vítáš s pokrčeným rtem?

Nebylo to vždycky tak.

Ne, Ruth Zardová si tu cenu zasloužila. Šokující jen bylo, že si to uvědomil i někdo jiný.

Stane se tohle někdy i s mými obrazy? napadlo Claru, když otočnými dveřmi vplula do navoněné, tlumené atmosféry obchodního domu. Vynese mě někdy něco ze zapomnění?

Konečně našla odvahu dát svou práci jejich nové sousedce, CC de Poitiers, poté, co ji v bistru zaslechla mluvit o svém blízkém příteli, Denisi Fortinovi.

Mít výstavu v Galerii Fortin v montrealské čtvrti Outremont znamenalo se prosadit. Vybíral si jen ty nejlepší z nejlepších, skutečnou špičku, ty nejopravdovější, nejsmělejší umělce. A měl kontakty po celém světě. Dokonce i… odváží se na to jen pomyslet? Muzeum moderního umění v New Yorku. Museum of Modern Art. MOMA. MOMA mia.

Clara si představila samu sebe na vernisáži v Galerii Fortin. Byla by jiskřivá a duchaplná, byla by středem uctivé pozornosti, méně významní umělci i nejvýznamnější kritici by hltali každý její bystrý postřeh. Peter by stál trochu stranou hloučku jejích obdivovatelů a sledoval by ji s lehkým pousmáním na rtech. Byl by na ni pyšný a konečně by v ní viděl kolegyni na poli umění.

Crie seděla na zasněžených schodech školy slečny Edwardové. Byla tma. Venku i uvnitř. Nevidoucím pohledem zírala před sebe a sníh se jí hromadil na ramenou a na čepici. Vedle sebe měla tašku s kostýmem sněhové vločky, do které bylo nacpané i její vysvědčení.

Samé jedničky.

Její učitelé pomlaskávali, potřásali hlavami a lamentovali nad tím, že takového mozku je pro někoho tak narušeného škoda.

Kritická škoda, řekl jeden z nich a všichni se tomu bonmotu zasmáli. Všichni až na Crie, která šla náhodou kolem.

Všichni učitelé se shodli, že by si měli důrazně promluvit s tím, kdo jí ublížil tak strašně, že sotva dokáže promluvit nebo se podívat člověku do očí.

Nakonec Crie vstala a obezřetně se vydala směrem do centra Montrealu, přičemž jí rovnováhu narušovaly kluzké svažité chodníky a téměř nesnesitelná tíha šifonové vločky.

ČTYŘI

Jak Clara kráčela obchodním domem, nebyla si jistá, jestli byl horší smrad toho bezdomovce, nebo přeslazený, lepivý odér, který se vznášel v oddělení parfumerie. Když ji však asi popáté nějaká hubená dívenka postříkala voňavkou, Clara znala odpověď. Teď už pohoršovala i sama sebe.

„No to je sakra dost,“ dokulhala Ruth Zardová ke Claře. „Vypadáš s těmi taškami jako bezdomovec.“ Vzájemně se políbily na obě tváře. „A smrdíš.“

„To nejsem já, to Myrna,“ pošeptala jí Clara, kývla hlavou směrem ke své kamarádce, která stála opodál, a zamávala jí rukou pod nosem. Ve skutečnosti to bylo vřelejší přivítání, než jakého se jí od básnířky obvykle dostávalo.

„Tumáš, kup si to,“ podala jí Ruth jeden výtisk své nové sbírky Jsem V POHODĚ. „Dokonce ti ji i podepíšu, ale nejdřív si ji musíš koupit.“

Vysoká Ruth Zardová se o holi důstojně dobelhala zpátky k malému stolku v rohu obrovského knihkupectví, kde čekala, až ji někdo požádá o autogram.

Clara odešla zaplatit knihu a pak si ji nechala podepsat. Všechny v místnosti znala. Byl tam Gabri Dubeau se svým partnerem Olivierem Brulé. Gabri objemný a rozměklý, zjevně na nejlepší cestě k pořádnému pupku a odhodlaný vychutnat si z toho procesu každé sousto. Ve svých zhruba pětatřiceti se rozhodl, že už má dost toho být mladý, rozverný gay. I když vlastně homosexualita jako taková se mu nijak neomrzela. Vedle něj stál Olivier, pohledný, štíhlý a elegantní. Na rozdíl od svého tmavovlasého partnera byl blond a právě si ze svého hedvábného roláku nešťastně sebral pramínek vlasů, přičemž zjevně toužil, aby si ho mohl zapíchnout zpátky do hlavy.

Ruth se ani nemusela namáhat jet na autogramiádu až do Montrealu. Nepřišel na ni nikdo jiný než lidé ze Three Pines.

„Tohle je ztráta času,“ prohlásila, když svou nakrátko ostříhanou bílou hlavu sklonila nad Clařiným výtiskem své knihy. „Nikdo z Montrealu nepřišel, sakra, vůbec nikdo. Jenom ta vaše parta. To je ale otrava.“

„No tak to ti pěkně děkuju, ty jedna škrabalko mizerná,“ opáčil Gabri. Ve svých rozměrných rukou držel pár knih.

„Bezva,“ zvedla hlavu Ruth. „Tohle je knihkupectví,“ prohlásila velice pomalu a nahlas. „Je pro lidi, co umějí číst. Nejsou to veřejné lázně.“

„To je vážně škoda,“ střelil Gabri pohledem po Claře.

„To Myrna,“ bránila se, ale vzhledem k tomu, že Myrna se právě na druhém konci místnosti bavila s Émilií Longpré, vzala hodnověrnost toho tvrzení zasvé.

„Aspoň tím přerazíš puch té Ruthiny poezie,“ prohlásil Gabri a podržel Jsem V POHODĚ na délku paže od sebe.

„Zmlkni, buzíku,“ vyštěkla na něj Ruth.

„Nech si to, ty ježibabo,“ odsekl Gabri a mrkl na Claru. „Salut, ma chère.“

„Salut, mon amour. Co to máš ještě za knížku?“ zeptala se Clara.

„CC de Poitiers. Vědělas, že naše nová sousedka napsala knihu?“

„Bože, to znamená, že napsala víc knih, než přečetla,“ prohlásila Ruth.

„Našel jsem ji támhle.“ Ukázal na komínek bílých knih v koši se zlevněnými výtisky. Ruth si odfrkla, ale pak se zarazila, protože si uvědomila, že je to pravděpodobně jen otázka dní, než její útlá sbírka mistrovsky zveršovaných básní skončí v oné literární rakvi společně s tím blábolem od CC.

U koše stálo několik lidí včetně Tří Grácií ze Three Pines. Drobná, elegantní Émilie Longpré v pouzdrové sukni s halenkou a hedvábnou šálou, potom nejstarší z těch tří přítelkyň, seschlá a svraštělá Kaye Thompsonová, která byla cítit po mentolové mastičce a ve svých více než devadesáti letech vypadala jako stará brambora, a nakonec Deborah Mayerová s bujnými zrzavými vlasy, malým a obtloustlým tělem, špatně maskovaným obrovským jantarově žlutým kaftanem a masivními šperky na krku. Matka Dee, jak se jí říkalo, držela v ruce výtisk knihy CC de Poitiers. Otočila se a podívala se Clařiným směrem, jen na chviličku. Ale stačilo to.

Vypadalo to, že Dee přemohly emoce, které Clara nedokázala tak docela rozluštit. Vztek? Strach? Byla si jen jistá, že je extrémně znepokojená. A pak ten výraz zmizel, nahradila ho Matčina klidná, srdečná tvář, celá růžová, vrásčitá a upřímná.

„Pojďte k nim.“ Ruth se pracně postavila a chytila se lokte, který jí nabídl Gabri. „Nic moc se tu stejně neděje. Až dorazí ty hordy chtivé geniální poezie, bleskově zase doběhnu zpátky ke stolečku.“

„Bonjour, drahoušku,“ políbila drobná Émilie Longpré Claru na obě tváře. I v zimě, kdy většina Quebečanek, zabalená do vlněných šál a prošívaných bund, připomínala kreslené postavičky, dokázala Em vypadat ladně a elegantně. Vlasy měla obarvené na vkusný odstín světle hnědé a krásně upravené. Její nalíčení i oblečení bylo rafinované a přiměřené. Ve svých dvaaosmdesáti byla jednou z nejstarších a nejúctyhodnějších žen ve vesnici.

„Vidělas tohle?“ zeptal se Olivier Clary a podal jí knihu. Z obálky na ni zírala CC krutým, chladným pohledem.

S klidem.

Clara se podívala na Deboru. Teď už chápala, co to s Matkou bylo.

„Poslechněte si tohle.“ Gabri začal předčítat ze zadní strany obálky. „Paní de Poitiers oficiálně prohlásila, že feng-šuej patří minulosti.“

„Pochopitelně, vždyť je to prastaré čínské učení,“ prohlásila Kaye.

„Namísto něj,“ pokračoval Gabri, „nám tato nová nestorka designu přináší mnohem bohatší, mnohem smysluplnější filozofii, která reformuje a skutečně probarví nejen naše domovy, ale i samotné duše, každý náš okamžik, každé rozhodnutí, každé nadechnutí. Přivítejte Li Bien, cestu světla.“

„Co je Li Bien?“ otázal se Olivier tak nějak všech přítomných. Clara měla dojem, že viděla, jak Matka otevírá pusu, ale pak ji zase zavřela.

„Dee?“ zeptala se.

„Já? Ne, zlato, já to nevím. Proč se ptáš?“

„Říkala jsem si, že když děláš jógu a máš meditační centrum, tak bys třeba Li Bien mohla znát,“ snažila se to Clara vyjádřit taktně.

„Znám všechny duchovní cesty,“ prohlásila Dee a Clara si pomyslela, že trochu přehání. „Tuhle ale ne.“ Bylo jasné, co z toho plyne.

Table of Contents

JEDNA

DVĚ

TŘI

ČTYŘI